372 



volt. Ezért a népdal nem is igen emlékezik róla. 

 Bácsraegyében azonban a sokácz asszonyok 1 

 díszítették vele fejkötőjiiket, az urinök divat- I 

 jába meg természetesen szintén beférkőzött s 

 állandóan megmaradt. 



Daczára, hogy a népviseletben kivételesen 

 akadhatunk a kócsagtollra, maga a kócsag min- 

 dig tisztelt, megkülönböztetett madár volt az 

 igazi magyar ember felfogásában. Az immár ki- 

 veszett «pákászii ajkán meglelhettük e tisztelet 

 nyomait, mert nem ritkán harmadik személyben 

 beszélt róla, s nem nevén nevezte, mint a többi 

 madarakat. Kitüntette, mint a láp előkelőségét, 

 (lő fehér, mint a hó», «Öt a sas se meri bán- 

 tani», (lő a legszebb madár a réten» szólások- 

 ban jellemző erő rejlik, mely visszamutat erre 

 a kócsag tiszteletére. Költőink többször megem- 

 lékeznek róla, hol a ((nemes», hol a cbüszke» 

 jelzőt függesztve neve elé. így Tompa : 



«Vándorlápokra a nemes kócsag meg ül, 



Majd mint fehér fátyol gyorsan messze lebben» 



vagy Tóth Kálmán : 



((Mert te nem vagy büszke kócsay 

 Kis gerlicze vagy te oh csak.» 



Ugyanő felhasználja azt a hiedelmet is, melyet 

 sok helyen tart a nép a meglövött kócsagról : 



«Síró hattyú voltam szenvedésim taván ; 

 Hanem majd ezután büszke kócsag leszek, 

 Legdrágább tollait kitépi-e madár 

 lia gyilkos óntól ósszevéreztetett » . 



Ilyen értelemben a néphitnek nincs ugyan 

 való alapja, de van annyiban, a mennyiben az 

 madarunk kényes tisztaságára vonatkozik ; mert 

 a kócsag mindig vakító fehér, mocsoktalan, soha 

 sem oly piszkos, szennyes, mint a gólya. 



A kócsagot meglehetős korán visszahozza a 

 tavasz, s első érkezésének országos középnapja : 

 márczius 30. De kedvező időjárással egyesek 

 már márczius első hetének végén jelentkeznek 

 fészkelő helyűkön. Valami sok pár sohasem fész- 

 kel a fészekfalvakban; mindig csak néhány, 

 10 — 15, vagy annyi sem. Különösen a vörös 



zu teuer. Deshalb gedenkt seiner auch die Volks- 

 poesie nicht sehr. Im Bácser Komitate jedoch 

 schmückten die Frauen der Sokáczen ihre Hau- 

 bon damit, l)ei der Damenmode hat er natürlich 

 auch Eingang gefunden und ist ständig in ihr 

 geblieben. 



Trotzdem man bei der Volkstracht nur aus- 

 nahmsweise auf Edeh-eiherfedern stösst, war 

 nach der Auffassung der echten Magj^aren der 

 Edeh-eiher selbst immer ein geachteter und be- 

 vorzugter Vogel. Im Munde des nunmehr dahin- 

 geschwundenen dPákász» konnte man noch Spu- 

 ren dieser Achtung finden, denn er sprach von 

 ihm nicht selten in der dritten Person und nannte 

 ihn nicht, wie die übrigen Vögel beim Namen. 

 Er zeichnete ihn aus als das Vornehmste der 

 Sümpfe. In den Eedeformen «Er ist weiss, wie 

 Schnee», «Ihm getraut sich auch der Adler kein 

 Leid zuzufügen», e Er ist der schönste Vogel im 

 Wiesengrunde» liegt etwas sehr bezeichnendes, 

 das hindeutet auf die Achtung, die ihm galt. 

 Unsere Dichter gedenken öfters seiner, indem 

 sie bald die Beifügung ((edel», bald (( stolz» vor 

 seinen Namen setzen. So Tompa : 



Auf wanderadem Moor der Edelreiher ruht ; 



Bald schwebt er, dem weissen Schleier gleich in weiter 



[Ferne, 

 oder Koloman Tóth : 



Du bist ja nicht der stolze Edelreiher — 

 Ein kleines Turteltäubchen bist Du nur. 



Ebenderselbe benützt auch das, was au vielen 

 Orten der Volksglaube vom erlegten Edelreiher 

 hält: 



Ich war der weinende Schwan auf meiner Leiden See, 

 Doch werde ich gar bald zum stolzen Edelreiher, 

 Der seinen Federschmuck vernichtet, 

 Sobald das Blei zu Tode ihn getroffen. 



In diesem Sinne mangelt zwar dem Volks- 

 glauben ein wahrer Grund, er ist aber insofern 

 berechtigt, als er sich auf die grosse Eein- 

 lichkeit unseres Vogels bezieht ; denn der Edel- 

 reiher ist immer blendend weiss, makellos, nie- 

 mals so schmutzig, so unrein, wie der Storch. 



Die Ankunft des Edebeihers fällt in den An- 

 fang des Frühhngs, das Landesmittel seiner 

 Ankunft ist : der 30. März. Acer bei günstiger 

 Witterung treffen einzelne schon zu Ende der 

 ersten Woche des März an ihren Brutplätzen 

 ein. Viele Paare brüten niemals in einer An- 

 siedlung; immer nur einzelne, 10 — 15, oder 

 nicht einmal so viele. Besonders mit dem Pur- 



