374 



Az éneklő madarak színváltozása a szabad termé- 



Irta MioDRKczKY István. 



Die Farbenveränderungen der Singvögel im 

 Freien und in der Gefangenschaft. 



Von Stephan Mkîjreczky. 



Az a szigorú rend, mely a szép természet 

 valamennyi országában nyilvánul s mely az 

 okok és okozatok hosszú, de szoros lánczolata, 

 szembeötlően jut klfejésre a madarak színezeté- 

 ben is. A madárvilág ivarai nemcsak testalkatuk, 

 hanem tollazatúk színezete által is különböznek 

 egymástól ; fajukat jellemző színt azonban 

 korántsem nyerik tüstént kikelésükkor, hanem 

 mint a virág a jótékony nap hatása folytán, 

 csak bizonyos korban és évszakban, megfelelő 

 táplálék mellett -és teljes kifejlődésükhöz mért 

 környezetben. Ismeretes dolog ugyanis, hogy a 

 toUazat színének kiköltéskor bizonyos alapszín 

 felel meg, mely később vagy váltás, vagy egyes 

 részek elvetése, vagy végül vedlés által válto- 

 zik. E változás általános ugyan, de a mennyi- 

 ben fogságban leginkább az éneklőket szokás 

 tartani, az előbb említett környezetre való 

 tekintetből az összehasonlítást alábbiakban 

 ezért csakis az éneklőkre fogjuk kiterjeszteni. 



Az egyes fajokat ivar szerint megkülönl)öz- 

 tetve — csekély kivétellel — mondhatjuk, hogy 

 a faj színe teljes jellegével csakis a hímmH van 

 meg, míg a iojók színe vagy a jellegző szín al- 

 sóbb változata, vagy ugj-anazon szín kisebb 

 fokozata. Nehezen megkülönböztethető : a mezei 

 pacsirta, erdei pipis, léprigó, kerti poszáta, kis 

 és magyar fülemile, házi fecske, tengelicz, északi 



A hókmadarak nagyobb részt még határozat- 

 lan színűek, foltosak, pettyesek vagy csíkosak 

 még az egyszínűeknél is, mely tarkaság a fejlődés 

 előhaladásával lassankint szűnik vagy teljesen 

 elenyészik. Leginkább megközelíti az öregek szí- 



Die strengen Gesetze, welche sich in allen 

 Eeichen der schönen Natur äussern uinl eine 

 lange fest zusammenhängende Kette von Ur- 

 sachen und deren Folgen bilden, kommen auch 

 in der Färbung des Gefieders der Vögel zur 

 Geltung. Die Vogelarten unterscheiden sich 

 nicht nur durch die Körpergestalt voneinander, 

 sondern auch durch die verschiedene Farbe des 

 Gefieders. Die die Art charakterisierende Farbe 

 bekommen sie aber durchaus nicht gleich bei 

 ihrem Ausfallen, sondern wie die Blume unter 

 dem Einflüsse der wohlthuenden Sonnenstrah- 

 len, erst in einem gewissen Alter, in einer ge- 

 wissen Jahreszeit bei entsprechender Nahrung 

 und in einer ihrer völligen Entwickelung ange- 

 messenen Umgebung. Es ist nämlich bekannt, 

 dass der Farbe des Gefieders gleich nach dem 

 Ausfallen ein bestimmter Grundton entsin-icht, 

 welcher sich später durch Wechsel, oder durch 

 Verlieren gewisser Teile oder endlich durch 

 Mauser verändert. Dieser Wechsel ist zwar all- 

 gemein, da man aber meistens Singvögel in der 

 Gefangenschaft zu halten pflegt, wurde che Ver- 

 gleichung mit Eücksicht auf die erwähnte Um- 

 gebung nur bei den Singvögeln durchgeführt. 



Wenn man die einzelnen Arten nach Ge- 

 schlecht unterscheidet, finden wir mit geringer 

 Ausnahme die Kegel, dass nur das Mihinclwii 

 die für die Art völlig cliavakteristisclie Färbung 

 besitzt, während die Wrilu-lirn (licsclln- Farbe 

 in einem geringeren Grade, oder eine Variation 

 niederen Grades der charakteristischen Fär- 

 bung besitzen. Schwer zu unterscheiden sind : 

 Feldlerche, Baumpieper, Misteldrossel, Garten- 

 grasmücke, Nachtigall und Sprosser, Haus- 

 schwalbe, Distelfink und nordischer Wasser- 

 star. 



Die Jungen haben grösstentheils noch eine 

 unbestimmte Färbung, sie sind gefleckt, ge- 

 sprenkelt, gestreift, sogar bei den Einfarbigen ; 

 diese Buntheit geht aber mit fortschreitender 

 Entwicklung allmählich verloren und kann völlig 

 verschwinden. Am meisten gleichen noch die 

 jungen Grasmücken in der Färbung den Alten, 



