CHERNELHÄZI CHERNÉL ISTVÁN ^3 



Ott álltam fekvőhelyénél és reszkető kézzel éreztem, mint halkul el 

 e nemes, tiszta, aranysziv verése. Mig végre megállott: Örökre. 



A tavasz nyilasa most már reá nézve is felszabadulás. 



Van valami borzalmas abban, amikor barátunk halotti ágyánál állva, 

 kénytelenek vagyunk arra gondolni, hogy : jól járt ! 



De még megrázóbb, amikor ugyanennek a fájdalomkiáltásnak kell 

 egy eltiport nép lelkéből százszorosan kitörnie, valahányszc legjobbjai 

 egyikét látja a Nirvánába tűnni. 



Mindazokra nézve, akiknek mint Cheenel IsTVÁN-nak a nemzet és 

 haza szentség volt, akik emberi ideálokat gondoztak, akiknek szive a 

 megtestesült szeretet volt és akiknek lelke a valódi emberiességnek mindent 

 átfogó szellemét megtudta érteni, ami pusztulásra szánt országunkban 

 mindazokra nézve a halál — Pausaniassal szólva — gondoktól való 

 megváltatás. 



Mert jobb meghalni, mint kinos pusztulását nézni mindannak, amit 

 szerettünk és becsültünk. 



Nem birtam elfojtani ezeket a gondolatokat, amelyek barátom halálos 

 ágyán szivemet szorongatták. 



De nem is akarom elfojtani. Bár inkább oly messzire hangzanának, 

 hogy a szégyen pirját kergetnék azoknak arcába, akik hiu kulturaönhitt- 

 ségükben odáig mennek, hogy a megszakittatlan organikus fejlődés örök 

 törvényeit gyarló emberi erővel akarják megjavítani. 



Akik elfeledik a teremtés egyszerű alaptörvényét: életet elpusztitani 

 tudsz ugyan, de eleven életet teremteni soha ! 



De már azokra való tekintettel sem akarom e gondolatokat elrejteni, 

 akik meghalt barátom utolsó napjaiba a verőfényes öröm meleg sugarát 

 küldték etikához való hűségükkel. 



Mindenekelőtt északamerikai barátainkra és a hü, tisztaszivü hollan- 

 dokra gondolok itt. 



Köszönet nekik az elköltözött kutató nevében! 



Köszönet nekik az emberiség gyászoló kultúrája nevében! 



Kőszeg, 1922. márciusában. 



De. Almást Gtöegt. 



