142 C6ÖRGEY TTTUS 



harmadnap fel kell szednünk és elégetnünk. Enélkül u. i. az életben 

 maradtak közönbösekké válhatnak az újból kirakott, ehető csali iránt is. 

 Az elhullott madarak utján lehetséges másodlagos mérgezés veszélye a 

 burgonyapéppel való téli mérgezésnél sokkal nagyobb, mint a hússal történő 

 tavaszi eljárásnál. A növényi csalétek először is hasonlithatlanul lassabban 

 emésztődik, mint a bus s a kiéhezett madár sokkal nagyobb adagot is szed 

 fel a hóra teritett burgonyából, mint tavasszal az inkább csemegéül fel- 

 szedett huscsaliból. Innen van, hogy a télen, burgonyacsalitól elhullott 

 varjak gyomrában mindig találtunk annyi mérges ételmaradványt, amely 

 elég lett volna az ily hullát felfaló kutya vagy sertés megölésére. Ezzel 

 szemben a tavasszal, hússal mérgezett s általam felboncolt számos madár 

 gyomrát üresen találtam. A bus már az elhullás előtt megemésztődött s 

 az eközben a vérbe szívódott méreg oxydálódás folytán javarészt közön- 

 bösült; a többnyire érezhető gyenge foszforszag tehát nyilván már csak 

 minimális méregmennyiségtől eredhetett. Ennek tulaj donitható, hogy Vay 

 LÁSZLÓ grófnak mohorai birtokán 2 — 3 sertés 5 elhullott szarkát falt fel 

 és semmi baja sem lett. Saját észleletem szerint pedig Bogláron a 

 tojástölteléktől elhullott házityukot a gazdája költötte el, a foszforszagu 

 gyomrot és beleket pedig kutyája ette meg, szintén baj nélkül. Ezek az 

 esetek azonban természetesen senkit sem mentenek fel a kötelező óvó- 

 intézkedések legszigorúbb végrehajtásától s ezután is legfontosabb teendőink 

 egyike legyen főképpen a disznópásztorokat figyelmeztetni, ne engedjék, 

 hogy az esetleg a legelőn vagy az odavezető ut mentén elhullott szárnya- 

 sokat állatjaik felfalhassák. Legmeglepőbb észleletünk azonban Tisza- 

 tardosról ered. Ott u. i. a szarkák és szürkevarjak számára kirakott 

 tojásokat a vetési varjak is oly tömegben szedték fel, hogy a fészek- 

 telepen 506 drb. pusztult el, nem számitva azt a sok varjuhullát, amelyet 

 a Tisza vize sodort el. E varjufaj köztapasztalat szerint nem tojás- vagy 

 fiókarabló s még a történtek után sem tekinthető annak, mert hiszen 

 akkor Alföldünkön, hol 10.000-res tömegekben fészkel és állandóan a 

 vetéseket járja, nem maradhatna fogoly, fürj és nyúl. Már pedig az emh- 

 tett apróvad csak azóta fogyott meg, mióta a szürkevarju és a szarka 

 szaporodott eL Hogy Tiszatardoson mégis felszedte a mesterséges 

 fészekbe rakott tyúktojást, azt egyrészt annak tulajdonithatjuk, hogy a 

 tyúktojások szokatlan fehér szine hivta fel kíváncsiságukat s a fél héjakat 

 felfordítva, husvagdalékot találtak bennük; a rablás tehát valószínűleg 

 nem a tojásnak szólt, hanem a téU huJladékszedésnél már megszokott 

 husmaradéknak. Másrészt pedig a fiókaetetés idején valamely okból 

 beállott rovar és egérhiány, tehát a végső szorultság is késztette a mada- 

 rakat a szokatlan táplálék felszedésére és fiaik közt való szétosztására. 

 E kérdést mindenesetre tanulmányoznunk kell s amennyiben nor- 

 mális időjárás, tehát feltehetőleg elégséges rovartáplálék esetében is 



