194 



MSEBB KÖZLEMÉNYEK 



egykori itt költésének emlékeit őriztem, összezúzták s minden használhatót 

 (könyveket, Írószereket, mikroszkópot, lupékat, ruhákat stb.) elloptak. 

 Tisztjeik tehetetlenek voltak velők szemben; nem tudtak vagy nem akartak 

 nekik parancsolni. A városban csatangoló minden oláh katona sapkáján 

 ott lengett a madártoll, melyekben elkeseredett szivvel és ökölbeszorult, 

 kézzel ösmertem meg a múzeumi királysas^ a harátkeselyü, a sarki huvár 

 és a kócsag tollait. A pávát^ fácánt^ túzokot, siketfajdot egészen szét- 

 szedték, a sasoknak a szárnyait tépték le, nagyobb madaraknak, pl. a 

 flamingónak^ kanalas gémnek^ darunak és a fekete gólyának a nyakát 

 csavarták le, a fejét törték össze. 



És itt teljesedett be a végzete a Wagnee gyűjteménynek is. Mert 

 ime a „kelet franciái" eljöttek az ország szivébe, a Tisza partjára, hogy 

 itt végezzék el azt a romboló munkát, amit 1849-ben Hátszegen 

 elmulasztottak. Még szerencse, hogy tudatlan emberek lévén, nem ismer- 

 ték fel néhány ritka madarunk igazi értékét. így pl. négy darab káró- 

 katonát széttéptek, de a mellettük elhelyezett nászruhás jeges búvárt, 

 mely a legrégibb meglevő példány hazánkban, nem bántották, Másik 

 szerencsés körülmény volt a szerencsétlenségben az, hogy a romboló 

 betörőknek nem volt sok idejük a pusztításra, mert nagynehezen kiterelve 

 őket, alaposan elzártam a múzeum ajtóit s igy oda többé nem is jut- 

 hattak be, holott az iskola többi szertárát még heteken át rongálták és 

 fosztogatták. Ez a magyarázata annak, hogy csak két szekrényben s ott 

 is csak egy-egy szakaszban volt idejük pusztítani. 



A WAGNEE-féle madarak közül sok tönkrement és megsemmisült az 

 invázió alkalmával s minthogy ennek a gyűjteménynek már történeti 

 értéke is van, kötelességemnek tartom, hogy adatszerűen számoljak be 

 az elpusztult anyagról a következő katalógusban: 



' Az őraljai erdőből valók. 

 '' Wagner elköltözése óta Hátszegen nem is fordult elő; iti 1889-ben lőttek 

 egyet a Tiszán. 



^ Nálunk 1888-ban lőttek utoljára egy (f példányt a Tiszaháton. 

 * 1851-ből való erdélyi példány. 



