20 INTRODUCERE 



Sarcina importantă a embriologlei experimentale este de a umple acest gol în cunoş- 

 tinţele noastre, de a delimita sfera complexului embrionar ontogenetie, de a-i identifica 

 elementele constitutive, de a le sistematiza ca natură, situaţie to])ografică, repartiţie, mod 

 şi grad de influenţă reciprocă, şi variaţia acestora de-a lungul întregii perioade de dezvoltare. 

 Ontogeneza embrionară nu poate fi cercetată cu succes considerînd părţile embrio- 

 niilui izolate unele de altele. Diferitele regiiini şi părţi constitutive ale conijtlexiUui 

 embrionar, substanţele sale nutritive şi plastice, anexele embrionului, organismul parental 

 şi mediul acestuia, toţi aceşti componenţi de bază în procesul dezvoltării embrionare — 

 constituind complexul ontogenetie embrionar — trebuie priviţi, în sen«u] expus mai sus, 

 în legătură şi interacţiune de-a lungul diferitelor etape ale procesului de dezvoltare. 



Neglijarea stvidiului acestui complex constituie una din neajunsurile orientării 

 numite ,, mecanica dezvoltării". 



Kezultatul complicatelor interacţiuni din complexul embrionar poate fi considerat 

 şi ca un efect al reactivităţii componenţilor vii ai acestui complex. 



Pormele şi modalităţile acestei reactivităţi „de interacţiune" se schimbă pentru 

 fiecare parte a organismului embrionar în timpul parcurgerii treptelor de dezvoltare (evo- 

 luţia reactivităţii)). Sîntem îndreptăţiţi să căutăm in ontogeneza embrionară succesiunea 

 şi perfecţionarea modurilor de reactivitate, începînd cu forme elementare, asemănătoare 

 celor prezente la protozoare, ca mişcări celulare, fagocitoză, digestie intracelulară etc, 

 mergînd pînă la formele cele mai dezvoltate. 



Din cele spuse reiese strînsa legătură dintre interacţiunea constituenţilor în com- 

 plexul embrionar, reactivitatea lor şi însuşi procesul ontogenetie. 



Din acest piinct de vedere putem considera întregul proces ontogenetie embrionar, 

 sub aspectul său funcţional şi morfologic, ca expresia reactivităţii constituenţilor vii ai 

 embrionului şi anexelor sale, care se dezvoltă în condiţiile unui sistem complex de inter- 

 relaţii în continuă transformare. 



Pe baza concepţiei lui I. I. M e c i n i k o v, care a pus reactivitatea la baza înţe- 

 legerii filogenezei, cercetarea reactivităţii componenţilor complexului embrionar actual 

 devine un mijloc important de analiză a procesului ontogenetie. Astfel, compararea reac- 

 tivităţii corpului embrionar cu cea a organelor sale anexe, îndeosebi cu corion-alantoida, 

 ne-a permis să constatăm, la embrionul de găină, existenţa unor importante diferenţe a 

 reactivităţii în aceste două regiuni deosebite ale complexului embrionar, şi anume o leac- 

 tivitate mult mai puternică la nivelul membranelor extraembrionare decit în însuşi corpul 

 embrionului. 



In cazul oului de pasăre explicăm această diferenţă de reactivitate printr-o adaptare 

 a straturilor vii superficiale, care vin primele în contact cu agenţii exogeni, microorganisme 

 etc, pătrunşi prin porii cojii în ou, adaptare care lipseşte deocamdată corpului propriu-zis 

 al embrionului, situat în adîncime, protejat de organele sale extraembrionare. 



Am schiţat contururile conceptului complexului embrionar. Ne dăm seama că 

 schemelor noastre le lipseşte încă mlădierea necesară înfăţişării dialecticii conexiunilor. 

 Noi am urmărit însă aci, în primiil rînd, delimitarea generală a problemei si crearea unei 

 baze de discuţii. 



Conceptul complexului embrionar s-a arătat a fi util şi la sistematizarea lucrărilor 

 experimentale de analiză a procesului ontogenetie şi pentru cercetări în domeniul dirijării 

 ontogenezei. 



Din sistematizarea factorilor şi a condiţiilor proceselor de dezvoltare în schema 

 complexului embrionar reiese importanţa covîrşitoare a analizei factorilor actuali, garantînd 



