32 TEHNICA OBSERVAŢIEI MTALE ASDPRA EMBRIONITirl DE GAIXA 



fotografică mimai a părţii vizibile a spectrnhii de fhioreseenţă stîi'nit rte razele ultraviolete, 

 ele însele fiind reţinnte de filtrai galben. 



Această metodă nea permis să studiem (împreună cu (\ E î m n i c e a n u şi 

 C. M i (• 1 e a) fluorescenta mezo-şi metanefrosului şi a altor organe la embrionul de 

 găină (fig. 36). 



OOLOKAŢTA VITALĂ A EMBETOXTTLTT[ ŞT A ANEXELOR 8ALE 



Oricît de interesantă ar fi observaţia vitală nativă a ţesuturilor embrionare vii 

 (la diferite măriri), se impune totuşi crearea unor contraste artificiale prin coloraţii vitale, 

 fără care observaţia pe viu a unui mare număr de amănunte ar rămîne imposibilă. 



Coloraţia vitală a embrionului de găină a fost introdusă în tehnica embriologică 

 experimentală de Grăper (1904). Ca substanţe colorante servesc deobicei roşul neutru 

 sau albastrul de Xil (sulfat sau clorhidrat). Aceşti coloranţi pot fi folosiţi în soluţie 

 apoasă 1/1000 — 1/100, în soluţie fiziologică (sau Ringer, Tyrode) sau încorporaţi în 

 purtător de colorant, de obicei agar. 



Soluţiile ajioase le folosim numai în anumite cazuri speciale, cînd dorim să colorăm 

 embrionul întreg. Am observat că embrionii de o zi sau două de incubaţie suportă bine 

 coloraţie totală cu roşu neutru, care se obţine depunînd 2 — .3 picături din soluţia 1/1000 

 pe siiprafaţa plăcii embrionare. In urma unei asemenea coloraţii, embrionul se dezvoltă 

 normal mai departe, ceea ce însă nu se întîmplă cînd folosim soluţia de albastra de Nil, 

 care după experienţa noastră, aplicată în aceste condiţii, este toxică. 



Coloraţia vitală a ţesuturilor embrionare apare repede şi o putem mmări ]>rin 

 l)inocular. Se colorează de fapt niimai incluzii intracehdare, ca vacuole, picături lipidice, 

 ])lăcuţe viteline (fig. 37). 



Formaţiunile embrionare se conturează din ce în ce mai bine în funcţie de concen- 

 traţia colorantului şi de numănd celulelor care absorb colorantul pe suprafaţa incluziilor 

 sau granulaţiilor preexistente (fig. 38, 39, 40 şi 41). 



în afara efectului de evidenţiere, coloraţiile vitale sînt şi indicatori <le pH, embrionul 

 acid colorîndu-se de exemplu cu roşu neutru în roz, albuşul alcalin în portocaliu. 



Alţi coloranţi ne informează asupra potenţialului oxidoreductor al substratului 

 [albastra de metilen, verde Janus (toxic !) etc.]. 



în toate cazurile însă cînd trebuie să operăm într-o regiune delimitată a embrionului 

 ne folosim — pentru o evidenţiere clară a cîmpului operator — de tehnica portcolorant \ilui 

 de agar. (Portcoloranţii au fost introduşi în embriologia experimentală de Yogt). 



înglobînd substanţa colorantă într-o masă de portcoloiant, din care poate difuza 

 spre substrat şi căreia i se poate da orice formă dorită, putem limita procesul de coloraţie 

 înăuntrul graniţelor unei regiuni de formă şi dimensiuni dorite de roi. 



în soluţia de 2% agar în apă distilată (sau ser fiziologic) se introduce colorantul în 

 proporţie de 0,5 — 0,1%. Fierbem şi turnăm masa de agar, în care colorantul s-a dizolvat 

 complet, într-o cutie Petri sterilă. După răcirea şi închegarea agandui, portcolorantul 

 este gata de întrebuinţare. Tăiem din masa de agar, cu ajutorul unui ac de sticlă curb şi 

 steril, un mic fragment <le formă şi dimensiunile corespunzătoare scopului nostru (1 mm* 

 sau mai puţin), ridicăm fragmentul din cutia Petri cu ajutorul aceluiaşi ac şi îl depunem 

 pe suprafaţa membranei viteline ])este regiunea în care dorim să intervenim. începătorul 

 face această operaţie cu ajutorul lupei binoculare, însă tlupă citeva exerciţii depunerea 



