INTKODUCEKE 13 



trecerile modificărilor cautitative în calitative (salturi calitative), reapariţia într-un tip 

 de organizare superior a trăsăturilor formelor de dezvoltare anterioare (vechi), între- 

 pătrunderea, — lupta — , contrariilor sau deosebirilor coexistente, apariţia acestora, se 

 impun oricărui observator al acestui proces extraordinar. 



înăuntrul procesului general de mişcare şi transformare a materiei (nu orice trans- 

 formai e este o dezvoltare !), dezvoltarea fiinţelor vii apare ca un caz special, avind cali- 

 tatea sa nouă. înăuntrul continuităţii materiei, ontogenezele apar ca puncte nodale ale 

 dezvoltării. 



Orice obiect, orice fenomen conţine contradicţiile sale interne, izvorul dezvoltării 

 şi automişcării (V. I. Lenin). 



Cauza dezvoltării stă deci înăuntrul lucrurilor, în însăşi esenţa lor. Materia este ea 

 însăşi cauza dezvoltării sale (Fr. Engels). 



Mişcarea rezultă din influenţa reciprocă a corpurilor : fără interacţiunea lor, [lupta 

 contrariilor], cauza dezvoltării, mişcarea n-are loc. Dialecticaeste ştiinţa conexiunilor, a in- 

 teracţiunilor. Interacţiimea este primul lucru care ne izbeşte cînd examinăm mişcarea 

 materiei (Fr. Engels). 



Procesele de dezvoltare ale fiinţelor vii sînt deci totdeauna complexe de interacţiuni. 

 Ele nu pot fi cercetate şi explicate decît prin descoperii-ea şi analiza urmate de sinteza 

 tuturor elementelor, condiţiilor, factorilor în continuă transformare, participanţi la consti- 

 tuirea acestui complex interacţioiial care stă la baza dezvoltării şi merită denumirea de 

 complex ontogenetic. Noi analizăm aici faza embrionară a acestui complex ontogenetic : 

 ,, Complex ontogenetic embrionar'' \ Această interacţiune nu trebuie însă privită ca un ăesmos 

 /ui7m»<o« (legătura tuturor lucrm'ilor, Ileraclit) de intensitate uniformă, între toţi 

 componenţii, de orice grad. Aceasta iie-ar duce la o simplificare grosolană, mecanicistă, a 

 concepţiei interacţiunii. 



Este sarcina concretă a embriologiei experimentale de a descoperi întinderea, gradul, 

 perioada ,, maximă şi minimă" a raporturilor interacţionale, etajele structurale cărora le 

 aparţin componenţii interacţiunii botărîtoare pentru fiecare proces al dezvoltării, consti- 

 tuind „centrul de greutate interacţioiial" al procesului respectiv. 



Aceste elemente cuprind uneoii întreaga sferă a complexului ontogenetic, alteori 

 însă ele se restrîng — ca zone de importanţă maximă — la raporturi între anumiţi consti- 

 tuenţi ai unor părţi ai acestui complex, fără ca restul să-şi piardă însă importanţa în sis- 

 temul interacţioiial. 



Materialismul dialectic ne dă legile generale ale proceselor de mişcare şi dezvoltare. 

 Cînd se trece insă la studiul cazului concret, în cazul nostru la studiul ontogenezei embrio- 

 nare, trebuie delimitată sfera de acţiune a tuturor elementelor constitutive, în prealabil 

 identificate, care acţionează şi interacţionează în procesul ont(»genetic. 



Orientarea miciurinistă şi pavlovistă în biologie constituie o aplicare a principiilor 

 materialismului dialectic în studiul şi concepţia dezvoltării organismului, iar concei>tul 

 complexului ontogenetic derivă direct din această orientare. 



Metodele de dirijare a ontogenezei, aplicate de M i c i u r i n şi şcoala sa, au 

 deschis embriologiei experimentale şi aplicate un larg domeniu de dezvoltare, cu perspec- 

 tiva unei fecunde legături între teorie şi practică. 



Considerînd faza embrionară a ontogenezei ca cea mai plastică, atenţia biologilor 

 experimentatori a fost tlin nou îndreptată asupra intervenţiilor în sistemul de interrelaţii 

 al complexului ontogenetic embrionar. Sub influenţa şcolii miciuriniste au apărut intere- 

 sante metode de recombinare experimentală a complexvUui embrionar, din constituenţi 



