226 DEZVOLTAREA EEAClIVlTĂTlI EMBEIOXltUl 



pentni fiecare parte) la influenţele celorlalte părţi, reacţionează la aceste influenţe, parti- 

 cipînd astfel la procesul de dezvoltare, dar în aceeaşi măsură partea care a reacţionat 

 devine, ia rîndul ei, un excitant nou pentru dezvoltarea celorlalte părţi. 



Eezidtatul acestor complicate interacţiuni poate fi deci considerat, din acest punct 

 de vedere, ca un efect al reactivităţii directe şi indirecte a părţilor constitutiA'e ale com- 

 plexului embrionar (reactivitate „de interacţiune^'}. 



Foimele acestor reactivităţi, raza lor de acţiune şi efectele lor se schimbă cantitativ 

 şi calitativ pentru fiecare parte a organismidui embrionar, în timpul parcurgerii treptelor 

 de dezvoltare individuală. 



Sîntem îndreptăţiţi să căutăm în ontogeneza embrionară o succesiiine şi o diferen- 

 ţiere a modurilor de reactivitate, începînd cu formele elementare, asemănătoare celor pre- 

 zente la protozoare (mişcări celulare, fagocitoză, digestie intracelulară, excitabilitate 

 protoplasmatică etc), mergînd pînă !a formele superioare. 



Din cele spuse reiese legătura dintre interacţiunea constituenţilor din complexul 

 embrionar, reactivitatea lor şi însuşi procesul ontogenetic. 



Putem considera, din acest punct de vedere, întregul proces ontogenetic embrionar — 

 sub aspectid său funcţional şi morfologic — ca exiu'csia reactivităţii constituenţilor vii 

 ai embrionuliu şi organelor sale anexe, extraembrionare, care se dezvoltă într-iin sistem 

 complex de interelaţii în continuă transformare. 



Pe baza concepţiei lui I. M e c i n i k o v, care a pus reactivitatea la baza apariţiei 

 primelor trepte filogenetice — îndeosebi a trecerii de la protozoare la metazoare — cer- 

 cetarea reactivităţii componenţilor complexului embrionar devine iin mijloc de analiză 

 a procesului ontogenetic^). 



CEBCETĂRI ASUPR.\ FAGOCITOZEI L.\ EMBRIONUL DE GĂIXA 



Un loc deosebit de important îl ocupă, iu opera lui I. I. M e c i n i k o v, concepţia 

 sa asupra legăturii dintre modid de nutriţie prin fagocitoză şi digestia intracelulară şi 

 filogeneza metazoarelor inferioare (spongieri şi celenterate). 



Combătind teoria gastreei a lui H a e c k e 1, care ridica modul de formare al endu- 

 dermului prin invagiuaţie (gastndaţie) la rangul unui principiu general filo- şi ontogenetic, 

 stînd la baza apariţiei organizării metazoarulm bistratificat, ÎVfecinikov demonstrează 

 — spre deosebire de concepţia lui E a e c k e 1 — că, acolo unde ea apare, gastrulaţia 

 reprezintă numai sfîişitul unei serii hmgi de procese evolutive, rezultat al unor transformări 

 treptate, ale căror origini trebuie căutate în reactivitatea primordială directă a protozoa- 

 relor flagelate^). 



Cum este cunoscut, pentru I. Mecinikov, protozoarele flagelate coloniale 

 reprezintă punctul de plecare al dezvoltării filogenetice a metazoarelor (metazooflagelaţii). 



') A. B. Tokin a insistat recent, dszvoltfnd moştenirea ştiinţiifică a lui I. I. Mecinikov, asupia 

 legăturii dintre însuşirile imunologice şi procesele moifogenetice la embrion, îndeosebi în faza preneuralTi. 



2) Mişcările morfogenetice descoperite de W. V o g t pe suprafaţa Wastulei şi a tinerei gastrule la nm- 

 fibieni prin metoda „marcării" dejnonstrcază primtrdialitatca migrărilor celulare In procesul de gastrulaţie. 



Cercetările lui Holtfretter asupra comportării blastomcrelor în timpul gastrulaţiei completează 

 aceste date. 



