(KIU.KTAni KXPERIMEMALK 



ASUPUA i)i:zv(n;rAiiii si hkactivităţii sistkmului nkkvos 



LA KMHIUONUL DE GAINA 



Onlofjcnoza embrionară im poate fi oercetată cu succos, considerîiul părţile enibrio- 

 milui izolate iiiiele de altele. Dileritele reffiuni şi părţi eoii.stitutiAe ale corpului embrionar, 

 aparţinînd domeniilor macro-, micro- .şi submicroscopice, substanţele nutritive, anexele 

 eml)rionuhii, organismele parentale şi mediul acestora, toţi aceşti componenţi de bază în 

 procesul dezvoltării embrionare, constituind complexul ontogenctic, respectiv embrionar, 

 trebuie priviţi în strînsă legătui ă şi interacţiune de-a lungul diferitelor etape ale ontogenezei. 

 Neglijarea studiului acestui complex constituie unul din neajunsurile aşa-zisei „mecanici 

 a dezvoltării". 



Convingerea că totalitatea forţelor motrice, actuale şi concrete ale procesului onto- 

 genetic, îşi au sursa în acest complex ontogenetic — embrionar — istoric determinat, că 

 ele izvorăsc din interacţiunile care au loc în sînul acestuia, constituie^ una din bazele con- 

 cepţiei materialist-dialecticc a ontogenezei. 



Trebuie să admitem existenţa unor interpelaţii specifice fiecărui stadiu al ontoge- 

 nezei, existente chiar în fazele cele mai precoce ale acesteia, interrelaţii care se («onfundă 

 de fapt cu funcţiile părţilor constituente ale organismului embricmar în aceste perioade. 

 Eolul pe care iliferiţii componenţi ai organismului embrionar şi ai întregului complex 

 embrionar îl joacă în acest sistem interacţional se schimbă de la o trc^aptă de dezvoltare 

 la cealaltă. Pe măsură ce se diferenţiază ţesuturile şi organele, se modifică şi inter- 

 relaţiile lor. 



Eealizarea procesului ontogenetic, parcurgerea fiecărui stadiu, necesită, pentru 

 fiecare parte a corpului embrionar, prezenţa unui anumit complex de condiţii statornicite 

 în decursul filogenezei. 



Este clar că, pe baza acestei concepţii, perioade ,,prefimcţionale" nu sînt admisi- 

 bile. Pînă la atingerea asemănării funcţionale şi morfologice cu organisnuil p(! deplin dez- 

 voltat („pragul fiziologic adult"), organele embrionare pot fi legate prin interielaţii, deci 

 pot avea funcţii diferind cantitativ şi calitativ de cele ,, adulte". Există însă o continuă 

 evoluţie a interrelaţiilor dintre elementele constitutive ale embi ionului, care se manifestă 

 vizibil prin însuşi progresul diferenţierii morfo-funcţionale. 



Cunoaşterea tuturor acestor interacţiuni „actuale" şi a consecinţelor lor, a istoriei 

 lor filogenetice, ar fi echivalentă cu înţelegerea întregului proces <le dezvoltare individuală. 



Scopul cercetărilor pe care le expunem în acest capitol constă în căutarea locului 

 pe care-l ocui)ă sistemul nervos embrionar în complexul de interacţiuni care stă la baza 

 dezvoltării embrionare, rol ui pe care sistemul nervos îl joacă de-a lungul dezvoltării treptelor 

 succesive ontogenetice, şi a int'hu'nţelor i)e care le suferă, la rîndul său, în acest timp. 



în literatmă există numeroase ceicetări în acest domeniu, cu lezultate foarte con- 

 tradictorii. Pe cînd unii autori merg ]>înă la negarea influenţei sistemului nervos embiionar 

 asupra procesului de tlifcrcnţiere a celorlalte organe, alţi autori, dimpotrivă, atribuie 

 iuervaţiei embiionare un rol imijortaiit în ontogeneză. 



Dezvoltarea funcţiilor sistemului nervos, pe baza transmiterii la distanţă a (îxci- 

 tiiţiilor, este legată şi de activitatea unor factori umorali, fie că este vorba de substanţe 

 mediatoajc, care apar la nivebd terminaţiilor nervoase, fie că este vorba de acţiunea hor- 

 moniloi', a căror secreţie poate fi declanşată de excitaţii venite pe cale nervoasă. (Nervii 

 pot să vehiculeze unele substanţe active). 

 u 



