362 DEZVOr/fAREA REACTIVITĂŢII EMBRIONULUI 



binoculară sau cu ultropacivl) dezvoltarea reţelei capilare pe suprafaţa veziculelor cere- 

 brale şi modul de circulaţie în această reţea. în a patra zi, reţeaua capilară devine bogat 

 anastomozată, ca în zilele ur-mătoare să se formeze adevărate sinuri vasculare, reaUzînd 



irigaţie continuă şi rapidă a suprafeţelor cerebrale printr-un adcA-ărat film de sînge 

 (fig. 275, 276 şi 277). Cu toate că şi măduva embrionară posedă un bogat plex vascular 

 periferic, putem afirma că nici o parte a sistemului nervos central nu prezintă o A^asculari- 

 zaţie atît de intensă ca veziculele cerebrale, în această perioadă de dezvoltare. 



In faza preorganică, cînd peretele veziculelor cerebrale este reprezentat de un ţesut 

 epitelial, vasele rămîn la suprafaţa externă a acestui perete. Pe măsura însă în care 

 începe diferenţierea pereţilor cerebrali, cînd neuroepiteUul se transformă într-un organ 

 (format tlin mai multe ţesuturi) capilarele pătrund din plexul periferic in grosimea 

 substanţei nervoase. 



Sinurile vasculare periveziculare sînt probabil o importantă sursă a lichidului cefa- 

 lorahidian primar (lichidul ependimar), înaintea formării plexurilor coroidiene şi a insta- 

 lării funcţiilor lor secretoare. Lichidul transsudat din vase străbate neuroepiteliul pînă în 

 lumina ventriculilor. 



Plexurile periveziculare par însă a fi tot atît de apte a resorbi substanţe secretate 

 la nivelul ţesutului nervos embrionar si de a le transmite prin circulaţie restului corpului 

 embrionar şi anexelor sale vascularizate. 



Este important că la unele vertebrate superioare şi la om se formează, în cursul 

 dezvoltării embrionare, comunicări — , .ventile de siguranţă" — între caA'ităţile epen- 

 dimare conţinînd lichidul cefalorahidian şi spaţiul subarahuoidian (canalele Luschka şi 

 Magenilie). în timpul outogeuezei embrionare, prezenţa acestor comimicări pare să asigure, 

 printre altele, posibilitatea unei echilibrări a tensiunii intraependimare (ventriculare). 



Toate aceste consideraţii ne-au îndemnat să întreprindem, împreună cu M. D e- 



1 e an u, stutlii experimentale asupra importanţei aciimxilării licliidului ependimar primar 

 pentru dezvoltarea veziculelor cerebrale. 



Intervenţia pe care o executăm în acest scop constă în i)rincipiu în redeschiderea 

 tubului neural la nivelul rombencefalului, la embrionul ajuns la sfîrşitul celei de-a doua 

 zile de inciibaţie. In acest moment a început torsiunea laterală a capului despie care a fost 

 vorba într-un capitol anterior (anexa III), iar veziculele cerebrale, în afară de romben- 

 cefal, sînt acoperite c\i cuta cefalică a amniosului. 



Colorind A'ital, printr-un portcolorant de agar (care conţine albastru de îfil)regiunea 

 cefalică a unui asemenea embrion, putem recunoaşte cu uşurinţă, după îndepărtarea 

 portcolorantuhii, tubul neural, somitele adiacente, rombencefalul şi cuta amniotică cra- 

 nială, care maschează cai)ul, lăsînd însă tocmai rombencefalul liber. Un important reper 

 pentru locul intervenţiei noastre îl constituie vezicida otică, care se colorează totdeauna, 

 chiar după un contact foarte scurt cu portcolorantul, şi care ne indică regiimea romben- 

 cefalului în care trebuie să intervenim. Cu instrumentul operator incizăm. în dreptrrl 

 veziculei otice, tavanul — rămas subţire — al lombencefaluhu, prelungind incizia caudal 

 şi cranial faţă de vezicula otică. 



In felul acesta permitem lichidului ependimar din lumina veziculelor cerebrale 

 şi în primul rînd a mezencefalului să comunice liber cu lichidul periembrionar şi mai 

 th'ziu cu lichidul amniotic. în asemenea cor.diţii, tensiunea lichidului ependimar nu poate 

 să ajungă la valorile ei normale. 



După executarea operaţiei descrise, lăsăm embrionul să se dezvolte observîndu-1 

 zilnic prin fereastra oului. 



