466 CERCETĂRI ASUPRA BIOLOGIEI HETEEOOREFELOR 



Pentru a obţine o încrucişare sexuată — care în mod obişnuit este greu sau impo- 

 sibil de realizat —între o plantă Mbridă (a) şi o altă plantă (6). ramurile în vîrstă fragedă 

 ale plantei (n) sînt altoite în coroana plantei {b) adulte. Modificările ce se produc în altoiul 

 (a) sub influenţa sevei portaltoiului (b) produc modificări în florile altoiului (a), care duc 

 la fecundabilitatea acestor flori cu polenul portaltoiului (/>). 



Metoda mentorului (educatorului). Şi în metoda precedentă (a aproiuerii vegetative), 

 portaltoiul a fost educatorul, deci mentorul altoiului stadial mai tînăr. Dar acest rol de 

 mentor poate fi conferit şi altoiului. Altoirea ramurilor luate de la un soi vechi în coroana 

 unui tînăr puiet poate îndi'epta dezvoltarea puietului în direcţia altoiului şi în felul acesta 

 se poate obţine o i)lantă cu caractere hibride, ale altoiului şi ale portaltoiiUui. 



După ce componenta plastică, ,, educabilă", deci partenerul stadial tînăr, a 

 suferit influenţa mentorului, ea poate fi despărţită de mentor şi cultivată mai departe 

 de sine stătătoare. 



în asemenea condiţii se i)ot observa statornicirea caracterelor nou dobîndite şi 

 transmisibilitatea lor ereditară, sexuală şi vegetativă. 



întie cei doi parteneri, caracterid de educator sau mentor îl are deci cel stadial 

 mai A'echi, iar caracteiul de educat îl are partenerul tînăr cu ereditate încă nefixată, în 

 foiiuare. 



Mai există şi alte metode de reglare a interacţiunii dintre cei doi componenţi (par- 

 teneri) reuniţi vegetativ. Astfel, reducerea sistemului folial (a suprafeţelor asimilatoare) 

 al unui partener îl va subordona acţiimii sevei elaborate de sistemul folial al celuilalt 

 partener, rămas cu sujirafaţa mai mare (deci mai activă) de asimilare. 



A treia nielodă constă în înlocuirea substanţelor embriofroîiee necesare embrionului 



în timpul dezvoltării sale ; de exemplu : aşezarea embrionului vegetal pe un endosperm, 

 aparţinînd altui soi sau altei specii, metoda ,, luminării" a lui Gl u s c e n k o etc. 



Din cele trei principii (metode miciuriniste) expuse se pot deduce j^reţioase indicaţii 

 experimentale pentru aplicarea hibridării vegetative la animale, şi anume : 



— împreunarea a doiiă organisme animale în diferite variante ; 



— folosirea grefelor embrionare ; 



— folosirta diferenţei stadiale a jiartenerilor şi 



— folosirea diferenţelor intensităţii şi tipului de metabolism la parteneri. 



în ceea ce priveşte provenienţa ijartenerilor sînt importante, în primul rînd, dife- 

 renţele de rasă, subspecie, specie şi, cum vom demonstra mai tîrziu, diferenţele tipului 

 de ontogeneză şi, în general, ale condiţiilor de mediu asimilate de parteneri şi ascendenţii lor. 



Transpunînd la organisme animale metodele hibridării vegetative folosite de 

 M i c i u r i n constatăm că cei doi parteneri împreunaţi pot fi : organisme complete, capabile 

 să trăiască şi să se dezvolte şi independent, sau unul dintre ei poate fi reprezentat de un 

 organ, ţesut, grup de celule sau substanţa vie necelulară. Prin ,, organismul complet" 

 înţelegem organismul pe deplin dezvoltat sau în tliferitele sale faze ontogenetice, chiar cele 

 mai precoce, ca zigotirl, placa embrionară etc, deci forme care au valoarea morfo-funcţională 

 biologică de organisme, putînd deveni prin dezvoltare organisme de sine stătătoaie. Aici 

 combinaţia partenerilor poate varia în sensul creării unei coexistenţe între cele două orga- 

 nisme, dintre care unul este pe deplin dezvoltat, iar celălalt, într-unui din stadiile onto- 

 genetice mai tinere, ceea ce ar reprezenta o combinaţie heterostadială. Dacă amîndoi 



