CONCEPŢIA MCIOElNISTi. A GEEFEl 467 



partenerii se găsesc în acelaşi stadiu ontogenetic, acest stadiu poate fi precoce sau înaintat 

 (homeostadialitate precoce sau înaintată). 



în toate aceste caziu-i, însă, putem vorbi de echivalenţa partenerilor, hiînd drcjit 

 criteriu valoarea biologică de organism ,, complet" a componenţilor. 



în această categorie a echivalenţei partenerilor intră parabiozele (împreunări 

 vegetative de organisme pe deplin dezvoltate), îmi)reunări întie un partener înaintat şi unid 

 embrionar, sau grefarea uinn fragment de oi'ganism animal, capabil să se tran.şforme în 

 coiifliţii favorabile într-rm organism întreg. 



Unul dintre componenţii cuplului creat artificial poate fi însă şi un organ, ţesut, 

 grup de celule sau substanţă vie lU'celulară, care se grefează pe un organism complet, în 

 diferitele sale faze ontogenetice. 



în acest caz, cei doi ,, parteneri" nu mai i)ot fi consideraţi ca echivalenţi din 

 punctul de vedere expus mai sus. Unul dintre comi)onenţi ]ioate prezenta diferitele 

 trepte de organizare ale substanţei vii, fără să atingă valoarea l)iulogică a unui organism 

 „complet". în ambele cazuri, componenţii pot aparţine la aceeaşi rasă, varietate, 

 specie sau subspecie etc, sau ciiphxl este heterorasial, heterospecific etc. 



Cum vom arăta mai jos, sînt deosebit de importante şi diferenţele dintre par- 

 teneri care ţin de tipul de ontogeneză, cum ar fi celedintre speciile de păsări nidifuge 

 şi nidicole. 



Desigur că în cazul unei homeogrefe nu se poate vorbi de o hibridare vegetativă 

 propriu-zisă. Totuşi, heterostadialitatea partenerilor poate fi luată în consiilerare ca factor 

 producător de modificări al procesului ontogenetic, utilizabil în dirijarea dezvoltării 

 organismelor. 



Rezultă deci următoarele ]X)sil)ilităţi de c(jm])inare între parteneri : 



]tereclu echivalente, 



perechi neecliivalente, 



homeogrefe sau heterogrefe, homeo- sau heterostadiale. 



Indiferent însă de natura combinaţiilor, în ultima linie hibridarea vegetativă se 

 bazează pe asimilarea de substanţe ,, plastice" elaborate de un partener cuereditate diferită. 

 Alegerea şi felul combinaţiei partenerilor nu fac decît să asigure pe de o parte sursa şi, 

 pe de altă parte, terenul de acţiune al acestor substanţe. 



Ceea ce deosebeşte în mod pregnant condiţiile existente în hibridarea vegetativă 

 la plante de cele de care trebuie ţinut seama la hibridarea vegetativă la animale este modul 

 de reactivitate al oi'ganismului animal şi îndeosebi reactivitatea sa neuro -umorală. 



Este bine să privim schimbvU de substanţe dintre cei doi parteneri împreunaţi şi 

 din punctul de vedere al structuralităţii, adică al etajelor structurale morfologice 

 la nivelul cărora se produc de fapt difuzarea şi combinarea elementelor aparţinînd par- 

 tenerilor^). 



împreunînd partenerii putem în principiu să prevedem vu'mătoarele posibilităţi : 

 schimbul se menţine la nivelul substanţelor fără structură celulară sau el cuprinde şi 

 nivelul celular, ba chiar şi cel al structurilor multicelulare, care paiticipă în acest caz la 

 procesul de întrepătrundere. 



Biologia tradiţională a denumit formaţiunile hibride care rezultă dintr-un amestec 

 de celule provenite de la organisme aparţinînd la specii sau rase diferite : ,, himere". Unii 

 autori cred şi în i)osibilitatea unei contopiri extragerminale de celule (,,burdonismur'). 



') Vezi Anexa r. 



