CONCEPŢIA MICIUEINISTA A GREFEI 183 



zionale eu ocazia regenerării penelor în urma năpîilirii, clescriind migrările şi difuziunea 

 celulelor pigmentare în tegument. W i 1 1 i e r şi E o w 1 e s au executat şi grefe embrio- 

 nare folosind ca material crestele ganglionare (promelanoblaşti) implantate la baza mugu- 

 rilor membrelor sau în calitatea celomică. De asemenea au transplantat primordiile mem- 

 brelor embrionilor de la rase pigmentate în celomul raselor nepi^mentate, constatînd 

 dezvoltarea celulelor pigineutare în cazul cînd promelanoblaşti! proveniţi din creasta ganglio- 

 nară au avut timp să pătrundă în transplant, înaintea prelevării lui de la locul de origine. 



Autorii citaţi au studiat în mod deosebit influenţa hormonilor asupra melanogenezei 

 în timpid regenerării penelor după năpîrlire (deci în viaţa posteclozională). W i 1 I i e r 

 ajunge la concluzia că coloritid păsării este rezidtatul interacţiimii dintre melanoblaşti — 

 migratori — şi jiapila penei. Du])ă W i 1 1 i e r, reactivitatea melanoblaştilor şi a celorlalţi 

 componenţi ai papilei (care reprezintă un adevărat „organizator") hotărăşte răsprmsul 

 melanoblaştilor la acţiunea unui hormon special. Hormonii acţionează ca reglatori ai 

 expresiei potenţialităţilor inerente (intrinsece) ale diferiţilor comi^onenţi ai papilei penei. 

 Aceste „posibilităţi inerente" sînt interpretate de Wi 11 ier şi colaboratorii lui ca 

 expresie a constituţiei genice a melanoblaştilor şi celorlalte elemente. Beactivitatea 

 melanoblastului la influenţele hormonale ar dejunde în ultima linie, după W i 1 1 i e r, de 

 constituţia sa genică. 



Cu concluzia acestor autori, după care pigmentarea rezultă din interacţiunea dintre 

 melanoblast şi papilă — cu toate că formularea ne pare incompletă — nu putem decît să 

 fim de acord. Concluziile noastre diferă însă în privinţa celorlalte afirmaţii. 



în experienţele noastre ne-am folosit de o tehnică difeiită de cea a lui W i 1 1 i e r 

 şi a şcolii sale. Noi nu am transplantat materialul crestei ganglionare, în care, indiferent 

 de rasă, specie sau tip de dezvoltare, celulele formatoare de pigment se găsesc totdeauna 

 în faza de promelanoblaşti. Noi am folosit ca material de grefă tegumentul embrionar 

 în momentul cînd acesta conţine fie melanoblaşti formaţi (la nidifuge), fie promelanoblaşti 

 (la nitlicole). 



Acest tegument îl implantăm homeotopic în gazdă, în locul corespunzător situaţiei 

 lui în organismul donator (de origine), şi anume pe tubirl neural al gazdei, chiar în calea 

 difuziunii normale a promelanoblaştilor. Această tehnică permite comparaţia şi evidenţierea 

 mai ilirectă a finelor diferenţe care există în tegumentele embrionare la cele două tipuri 

 de dezvoltare (nidicol şi nidifug), de care cercetările lui W i 1 1 i e r, E o w 1 e s, nu ţin 

 seama. Cum s-a văzut, aceste diferenţe constau — în perioada ontogenetică în care am 

 lucrat —în particularităţi ale însuşirilor biochimice ale tegumentului şi ale acţiunii termi- 

 naţiilor nervoase. 



Spre deosebire de tehnicile întrebuinţate de W i 1 1 i e r şi colaboratorii săi, metoda 

 noastră de comparaţie a comportării grefelor pe corpul embrionului şi pe corion-alantoidă 

 au adus lămuriri suplimentare importante. 



După concepţia lui W i 1 1 i e r, în condiţiile creşterii pe corion-alantoidă, tegu- 

 mentul de porumbel ar fi trebuit să se melanizeze în ufma acţiunii umorale a gazdei, 

 exercitată pe calea curentului sanguin. Concepţia lui E. W o 1 f f , după care aiantoida 

 ar fi un mediu „anhormonal", nu poate fi susţinută, după părerea noastră. Dar tocmai 

 acest lucru nu se întîmplă în realitate. Nici în contact cu tegumentul unui acceptor de mela- 

 noblaşti nu se poate observa melanizarea promelanoblaştilor de porumbel crescînd ])e 

 corion-alantoidă. Melanizarea lor are loc numai pe corpul embrionului (şi aci numai în corpul 

 gazdei), deci în prezenţa terminaţiilor nervoase şi a factorului tegumentar local şi, bine- 

 înţeles, în condiţiile umorale date. 



