532 ckrcetAri asupra fonctiilor onor organe embrionare 



Concepţia hii W. E o u x despre perioade „prefuucţionale" se caracterizează de 

 fapt printr-o despărţire a formei de fuucţie într-o anumită epocă a ontogenezei, admiţînd 

 pentru o perioadă dezvoltarea unor forme şi structuri considerate afuncţionale şi 

 separînd astfel factorii dezvoltării de funcţiile primordiilor şi organelor embrionului i). 



W. E o u X şi după aceea K. P e t e r au dat totuşi o deosebită importanţă dis- 

 tincţiei dintre „funcţiile morfogenetice" şi,, funcţiile de întreţinere" {Gestaltungsfunctionen 

 şi ErJialtungsfunctionen). Aceste noţiuni trebuiau să atenueze întiucîtva contrastul creat 

 între o perioadă afmicţională, însă cu morfogeneză intensă şi perioada următoare, funcţio- 

 nală, considerînd şi dezvoltarea formelor şi a structm-ilor din prima perioadă din punctul 

 de vedere funcţional. Dar autorii citaţi nu ne spun nimic despre natura funcţiilor morfo- 

 genetice în această perioadă şi nu înfăţişează în suficientă măsură intima legătură şi între- 

 pătrimdere, legăturile reciproce ale acestor două funcţiuni, ceea ce constituie una din 

 latuaile negative ale aşa-zisei ,, mecanici a dezvoltării". 



Pe baza concepţiei materialist-dialectice a dezvoltării ontogenetice, nu se poate 

 admite existenţa unor faze prefuucţionale, în care moi'fogoneza ar fi total despărţită 

 de fimcţie. 



Căutînd izvorul cauzelor dezvoltării individuale în interacţiunile care se produc în 

 sînul complexului ontogenetic şi considerînd efectul acestor forţe ca manifestarea reacti- 

 vităţii substanţei vii, reactivitate care se schimbă cantitativ şi calitativ de-a lungul treptelor 

 ontogenetice, nu putem separa funcţiile primordiilor embrionare de interacţiunile pe care 

 acestea le întreţin între ele. 



Cum s-a mai spus, există o continuă dezvoltare a acestor iuteracţimii şi deci a 

 funcţiilor organelor embrionare ,,preadulte" de-a lungul diferitelor trepte de dezvoltare, 

 ducînd în cele din urmă şi în jierioade care diferă de la organ la organ (şi de la specie la specie) 

 la ceea ce se cheamă ,, pragul funcţional adult", adică la apariţia fimcţiilor specifice orga- 

 nului pe deplin dezvoltat. 



Pragul funcţional nu este deci im hotar, care ar despărţi o perioadă afunc- 

 ţională de una funcţională, ci punctul critic al miei schimbări calitative funcţionale. Aceste 

 momente critice, legate de transformări ale tipului de metabolism, sînt în multe cazuri 

 —la embrionul de găină de exemplu— în corelaţie cu fenomene ca dezvoltarea circulaţiei 

 viteline, trecerea la hematoză prin circulaţie alantoidiauă, formarea lichidului subembrionar 

 prin transferul apei din albuş în gălbenuş şi altele. 



Outogeneza embrionară cunoaşte astfel o serie de perioade de tranziţie, perioade 

 în care intervin schimbări ale condiţiilor de dezvoltare. 



Noi studiem aceste perioade de tranziţie nu numai pentru analiza procesului onto- 

 genetic şi imiJortanţa lor în cercetarea dezvoltării funcţiilor organelor embrionare, ci 

 şi pentru a găsi (pe baza concepţiei lui I. V. Mi ciur in), mijloace de dirijare a 

 mersului ontogenezei pe căi noi, modificînd condiţiile de dezvoltare în timpul acestor 

 perioade. Concepţia miciurinistă admite posibilitatea zdi-uncinării eredităţii prin asemenea 

 intervenţii. 



Embrionul este o realizare treptată, în prezenţa unor condiţii necesare, a trecutului 

 istoric acumulat. Strîns împletit cu acesta, embrionul îşi are actualitatea sa morfo-funcţio- 

 nală. El trăieşte şi posedă ţesuturi şi organe care îi asigură, prin funcţiile lor, viaţa şi conti- 

 nuarea proceselor de dezvoltare. 



') Acest lucru pare cu atlt mai straniu, cu cit W. R o u x este cunoscut ca unul dintre cei mai aprigi 

 apărători al ideii legăturii dintre formă şi funcţie. 



