CON.SIDEKATII ASUPRA FUNCŢIILOR CNOR OI!Ci/\NE KMBKIONAHE 5:);) 



O flata oTi perioada oiitogenetioă embrionară începe însă şi adaptabilitatea la noi 

 condiţii (caie pot apărea din metlin) ,şi sub acţiunea cărora dezvoltarea in(li\iduală — şi 

 prin aceasta dezvoltarea generaţiilor viitoare — poate fi schimbată (vezi concepţiile filem- 

 briogenetice ale lui A. N. S e v e r ţ o v). în acest sens, fiecare ontogeneză reuneşte tre- 

 cutul, prezentul şi viitorul. 



Cit de vechi ar fi (filogenetic) formaţiunile sau funcţiile repioduse de ereditate, 

 cît de puţin cunoscut procesul de ,, interiorizare" a factorilor care au prezidat la geneza 

 acestora în complexul embrionar, — ele se realizează (concret) în decursul unei dezvoltări 

 individuale numai datorită înlănţuirii unor ])rocese actuale prezente în complexul embrionar. 

 Dar fiecare dintre aceste procese este numai termenul cel mai recent al unei lungi serii 

 evolutive, istorice. 



De aceea, aplicarea metodelor de cercetare istorice descriptiv comparative în studiu] 

 ontogenezei, pe Ungă cele experimentale şi ecologice este indispensabilă. 



Funcţiile necesare vieţii şi dezvoltării embriomUui iJot avea două feliui de cores- 

 pondenţi morfologici : 



1) organe care de la începutul şi pînă la sfîi'şitul ontogenezei reprezintă unicul sau 

 principalul corespondent morfologic al funcţiei, şi 



2) complexe organice afectate unor funcţii similare, însă repartizate pe componenţi 

 topografic despărţiţi şi în unele cazuri morfologic diferiţi, care ajung la maturitatea lor 

 fimcţională în diferite ei)oci ale procesului ontogenetic, aparţinînd totuşi imuia şi aceluiaşi 

 complex funcţional. 



Componenţii pot să coexiste, însă în diferite grade de diferenţiere morfo- 

 funcţională. 



Putem numi aceste complexe de organe embrionare homcofuncţionale (un fel de 

 organe analoge în unul şi acelaşi organism), în sensul că ele stau în slujba aceleiaşi 

 funcţii sau unei funcţii asemănătoare, cînd ajrmg la desăvîrşirea diferenţierii lor 

 specifice. 



Avem deci de-a face aci cu organe care îndeplinesc acelaşi gen de funcţii, însă în 

 perioade ontogenetice diferite (uneori şi simultan), şi care se dezvoltă în regiimi diferite ale 

 complexului embrionar. 



Aici, funcţia îşi are corespondentul morfologic reprezentat de cîte cel puţin un cuplu 

 de organe, format din doi parteneri (sau eventual mai mulţi), dintre care unul se poate 

 afla în deplină diferenţiere morf o -funcţională, satisfăcînd necesităţile funcţionale ale 

 momentului ontogenetic în complexul embrionar, celălalt aflîndu-se încă departe de desă- 

 vîrşirea structurii şi funcţiei sale specifice, ceea ce nu exclude însă îndeplinirea altor funcţii 

 (,,preadulte"). Partenerul, încă nediferenţiat pentru funcţia sa specifică, nu poate fi con- 

 siderat ca un corp străin în sînul interacţiunilor şi interdeiiendenţelor mereu în dezvoltare 

 ale complexului embrionar, care — toate la un loc — se confundă, in acest moment, cu 

 înseşi forţele motrice ale dezvoltării individuale. 



i^u putem admite organe embrionare prefuncţionale, afuncţionale. Pînă la atingerea 

 ]n-agtTlui morfo-funcţional adult, organele embrionare pot avea interrelaţii şi funcţii care 

 diferă cantitativ sau calitativ de cele definitive. Organul embrionar este totdeauna reziil- 

 fatul necesar al interacţiunilor întregului complex embrionar şi, la rindul său, un factor 

 în acest complex, manifestîndu-şi astfel funcţia. în felul acesta, fiecare organ embrionar 

 trece prin mai multe faze funcţionale, pînă la apariţia fazei funcţiei specifice, adică asemă- 

 nătoare cu aceea a organismului pe deplin dezvoltat. 



Oa exemplu de cuplu homeofuncţional putem cita corion-alantoida şi plămînul. 



