ISrTEEEELATIlI.E DINTRE CORPUL EMBRIONULUI SI SACUL VITELIN 615 



CERCETĂRI ASUPRA lîVTERRELAŢIILOR 

 DINTRE CORPUL EMBRIONULUI ŞI SACUL A ITELIIV. 

 ORGANUL HEMATOPOETIC AL SACULUI VITELIN 



în capitolul în care ne-am ocnpat de fagocitoza la embrion s-a vorbit despre rohil 

 jucat de endodermul vitelin în transformarea vitelusului pe calea digestiei extra- saii 

 intra-celulare. 



Prezentăm acum un alt aspect funcţional al sacului vitelin, de mare importanţă 

 pentru relaţiile dintre corpul embrionului şi acest organ extraembrionar, şi anume : sacul 

 vitelin ca organ hematopoetic. 



Primele elemente sanguine apar totdeauna în pereţii acestui sac, în vecinătatea 

 masei vitelusului, despărţite de aceasta numai de epiteliul endodermului vitelin (respective 

 de siuciţiul vitelin). La embrionii vertebratelor care produc oixă telolecite, foarte bogate în 

 vitelus, porţiunea extraembrionară, a ecto-, mezo şi endodermului, creşte rapid pe supra- 

 faţa masei viteline, înglobînd-o într-un sac vitelin (nu intrăm aici în detaliile variantelor 

 acestui proces la diferite clase de vertebrate). La ouăle sărace în vitelus (mamifere), 

 sacul vitelin sau vezicula ombilicală cum este numită aici, nu conţine vitelus. Acest organ 

 se atrofiază repede, la om, de pildă, în a doua lună a sarcinii (fig. 356). 



Deşi conţinutul şi modul de apariţie al veziculei ombilicale a mamiferelor 

 diferă fundamental de cel al saciihu vitelin al sauropsidelor şi peştilor, peretele veziculei 

 ombilicale rămîne totuşi sediul primelor fenomene hematopoetice şi al dezvoltării primei 

 circulaţii viteline sau ombilicale (insulele lui Wolff şi Pander). 



Prima circulaţie sanguină embrionară — circulaţia vitelină — mobilizează elemen- 

 tele sanguine primare, care s-au format în insulele lui Wolff şi Pander (şi le duce în corpul 

 embrioniilui). Această circulaţie care se dezvoltă pe suprafaţa sacului vitelin serveşte 

 nu numai pentru aportul substanţelor embriotrofice la embrion şi pentru difuzarea unor 

 produse ale corpului embrionar spre sacul vitelin, ci şi la mobilizarea celulelor sanguine 

 tinere, care se formează în peretele sacului vitelin, proces care nu se termină cu epuizarea 

 insulelor Wolff şi Pander, ci care persistă tot timpul existenţei sacului vitelin. 

 La ouăle telolecite, organul hematopoetic al sacului vitelin apare deci întins pe supra- 

 faţa masei viteline despărţit de aceasta prin endodermul vitelin. Cele trei elemente, 

 vitelusul, endodermul vitelin şi elementele sanguine, care se formează deasupra 

 lui la stratul mezodertoic sau în cel endodermic, formează o unitate fimcţională de 

 nedespărţit şi de importanţă fundamentală pentru procesul hematopoetic la embrionul 

 de pasăre. 



Trebuie semnalat că la mamifere, inclusiv omul, unde vezicula ombilicală nu con- 

 ţine vitelus propriu-zis, s-au găsit în endodermul sacului vitelin (adică al veziculei ombi- 

 licale) celule vacuolare, conţinînd granule omologabile — după părerea imor autori — 

 cu vitelusul. Aceste granule ar trece şi în lichidul care umple cavitatea veziculei ombi- 

 licale. Endodermul vitelin ar fi deci la mamifere oligolecite capabil să sintetizeze sub- 

 stanţe analoge vitelusului, necesare hematopoezei din sacul vitelin. După I. A. 

 T h o m a s, endodermul vitelin ar fi capabil să secrete şi în condiţiile cultm-ii de ţesut 

 un produs comparabil cu vitelusul. 



Toate aceste observaţii pledează pentru rolul activ jucat de celulele endodermului 

 vitelin, nu numai în timpul transferului de substanţe din vitelusul cavitar al sacului înspre 



