OKROI'yrĂKI ASUI'RA EFECTULUI IîvJE(!TA]UT 



DE MOHIJ) SUBEMBKIONAK ÎN ^ EZJCULA ALANTOIDI ANĂ 



A EMBRIONULUI DE GĂINĂ 



Lii Itazii aci'Stor ciToctări stă conc'(']iţia niioixirinistă despre efectul schimbării siUi 

 adăugării de şul)stai)ţe „itlastioe" la embrion, metodă folosită în scopul modificării meta- 

 bolismului şi, prin aceasta, al diferenţierii morfo-fnncţionale a organismului îu timpul 

 procesului ontogenetic. 



Pentru a sili embrionul să absoarbă un surplus de lichid subembrionar, prelevat 

 de la un alt embrion, ne stau la dispoziţie mai multe căi experimentale : 



1) Simpla depunere a lichidului pe suprafaţa membranei corion-alantoidiene, în 

 vederea absorbţiei sale de către reţeaua A^asculară, 2) injecţia lichidului în spaţiul sub- 

 embrionar a sacului vitelin, 3) injecţia în cavitatea amniotică sau 4) în corpiil propriu-zis al 

 embrionului, sau, în sfîrşit, 5) în cavitatea veziculei alantoidiene. Din toate aceste posi- 

 bilităţi am ales injecţia intraalantoidiană. 



Posibilităţile absorbtive ale veziculei alantoidiene şi introducerea, pe această cale, 

 a unor substanţe în mediul intern al embrionului se cunosc de mult şi îndeosebi din cerce- 

 tările Verei Dantschakoff asupra resorbţiei foliculinei introdusă în sacul alantoi- 

 flian. Vezicula alantoidiană, începînd cu a cin cea zi de incubaţie, reprezintă un organ 

 cavitar, cu o capacitate destul de mare pentru a primi cantităţi relativ însemnate de lichid 

 subembrionar. Această capacitate creşte între a şasea şi a şaptea zi de incubaţie, cînd 

 se pot injecta fără greutate, 2 ml de lichid în cavitatea sacului alantoidian. Bogata vascu- 

 larizaţie alantoidiană garantează resorbţia rapidă a lichidului injectat. Aceste avarrtajc 

 contrastează cu dificultăţile întîmpinate la celelalte căi de introdrrcere, amintite mai sus. 

 Depunerea unei cantităţi mai mari de lichid pe suprafaţa membranei alantoidiene riscă 

 să asfixieze embrionul. Injecţia intraembrionară a unei cantităţi atît de mari de lichid 

 ar fi prea traurrratizantă, iar condiţiile de resorbţie din cavitatea amniotică nu ne sînt 

 cunoscute în suficientă măsură. Injecţia îrr spaţiul subembrionar sau în masa de albuş 

 reprezintă posibilităţi pe care le vom studia într-o altă serie de cercetări. 



Injectîrrd deci circa 2 ml de lichid subembrionar, prelevat de un embrion de aceeaşi 

 rasă şi aceeaşi vîrstă (5 — 6 zile de incubaţie) în vezicula alantoidiană a embrionului pri- 

 mitor, îl înzestrăm pe acesta, într-o anumită măsură, cu un al doilea sac viteliir — arti- 

 ficial creat — , din care el va putea resorbi surplusul de vitelus lichefiat, a cărui provenienţă, 

 mod de formare şi compoziţie arr fost studiate în capitolele precedente. 



Metoda poate fi folosită şi pentru introducerea lichidului subembrionar hetero- 

 specific sarr heterorasial, în vederea obţinerii rrnor efecte de hibridare vegetativă. în cerce- 

 tările i>e care le relatăm aici este vorba numai de irrjecţii homeorasiale de lichid sub- 

 embi'ionar. Putem spune însă de pe acum că ne-am convins că embrionid primitor tole- 

 rează şi lichidul de proverrienţă heterospecifică şi heterorasială. în felul acesta am putut 

 obţine ecloziuni de piri a])arţinînd rasei Leghorn, care au resorbit — ca embrioni — vitelus 

 lichefiat de gîscă, de r-aţă şi de la r-asa Plymorrth (cercetări în colaborare cu B. L i t v a c). 

 Nir am îrrtreprirrs încă cercetări asupra reacţiilor inrunologice pe care le-ar putea i)rezenta 

 organismul mai tu-zirr în urma injectării acestor substanţe. 



Am ])ufuf verifica uneh^ date, cunoscute din literatură, în ]e<;ătură cir scăderea 

 greutăţii oului in timpul incubaţiei pi-in eva]ioriire de ajiă. Pe baza datelor iioasti'e, această 

 scădere este, în mod normal, jtînă la sfirşitid incubaţiei, de 32—18 g. îmxn'eună cu acad. 

 V. M î r z a am constatat că, la majoritatea ouălor care au primit o unică injecţie de lichid 



