CERCETAU! ASUPEA LICHIDULUI SLbKMBHlONAit 701 



Eapoitul acesta, cu toate oscilaţiile existente (chiar curba din fig. 411 arată existenţa 

 unor osfiliiţii în jurul liniei „teoretice medii", care însă nu infirmă regula), rejM'ezintă 

 totuşi pentru noi unul din criteriile de apreciere a gradului de folosii e de către embrion 

 a apei care îi stă la dispoziţie în ou, în strînsă legătuiă cu intensitatea proceselor meta- 

 bolice care duc la creşterea şi diferenţierea siibstanţei vii. De asemenea trebuie luată 

 aici în considerare folosii'ea calciuliii din coaja oului de către embrion, despre care va Ci 

 vorba mai tîrziu. 



Puiiil eclozat şi hrănit în condiţii normale se dezvoltă şi creşte continuu pînă la 

 vîrsta de 7 luni. La 7 luni, perioada de creştere poate fi considerată terminată. Animalul 

 a ajuns la ,, pragul adult de greutate", adică la greutatea maximă atinsă la sfîi şitul jierioadei 

 de cieştere, cînd ea se stabilizează la o valoare care prezintă în decursul vieţii 

 ulterioare unele oscilaţii (sezoniere, în timpul năpîrlirilor), dar lămîne, în mare, con- 

 stantă, în al doilea an de viaţă, valoarea medie a greutăţii urcă încet şi atinge în acest an 

 cifra maximă. 



La atingerea pragului adiUt de greutate, găinile ajung la maturitate sexuală, cocoşii 

 de obicei cu 1—2 luni mai devreme. Ouatul începe deci imediat după terminarea perioadei 

 de creştere. Găina pierde succesiv în sezonul de ouat 100—200 g din greutatea ei. chiar la 

 o hrănire normală. O găină Leghorn normală poate depune pînă la 200 de ouă în primid 

 an de ouat. In timi»ul ouatidui, găina i^ierde grăsimea de depozit şi carotenul. în timpul 

 uăi)îrlirii pierde penajul, dar se recuperează greutatea şi carotenul. Perioada de nă])îrlire 

 ţine de la 7 săptămîni pînă la 2 luni. în acest timp găina nu ouă. Spre sfîrsitul perioadei 

 de năpîrlire, greutatea se urcă din nou peste greutatea iniţială. 



Greutatea atinsă la 7 luni poate fi considerată ca un criteriu geneial de dezvoltare 

 a animalului şi serveşte drept caracteristică a vitalităţii. 



Perioada optimă pentru clocire este între lunile martie şi aprilie. în felul acesta, 

 ])uiul ajunge la pragul adult de creştere în luna noiembrie. Piactica avicvdtorilor arată că 

 clocirile de vară sau de toamnă nu dau niciodată rezultatele celor de primăvară. Cauza 

 pentru care docirea de primăvară este mai favorabilă trebuie căutată în condiţiile formării 

 vitelusului şi albuşului în organismul matern în acest anotimp şi în condiţiile de viaţă aîe 

 puilor eclozaţi. 



Hrana naturală de primăvară a galinaceelor — plante verzi proaspete (bogate în 

 vitamine), insecte etc. — , temperatura potrivită, umezeala aerului, condiţiile atmosferice, 

 lumina etc. permit organismului matern să asimileze şi să concentreze în vitelus şi apoi în 

 albuş substanţe de anumite calităţi şi proporţii care diferă de cele asimilate în celelalte 

 anotimpuii. în timpid iernii, ouatid este mai redus în urma cheltuirii energiei pentru men- 

 ţinerea temperaturii coipului. 



Primăvara, întreaga energie stă la dispoziţia producţiei de ouă. în căldurile de vară, 

 găinile nu consumă decît puţină hrană calorică, ceea ce face ca intensitatea ouatului să 

 scadă din nou. 



Este important ca prima perioadă de dezvoltare a puilor să nu coincidă cu căldurile 

 ile vară sau cu frigul şi umezeala de toamnă tîizie. Experienţa a arătat că puii de toamnă sau 

 (le vară lămîn în urmă faţă de piiii de primăvară. Această înapoiere se manifestă la animale 

 iu greutate şi în randamentul lor de ouat în tot timpul vieţii lor. 



Galinaceele domestice pot atinge vusta de 10 ani şi mai mult. Capacitatea 

 ile ouat este maximă în primul an, descieşte tn anul al treilea de viaţă, este slabă în anul al 



