22 Karl F. Böbert 



sfrvp*e temmelig] parallelt med hinanden indbyrdes, som 

 Fölg^e af, al de ere bundne lîl Skikternes Strygende^ 

 hcribiandl navnllçen Overbjergets og Underbjergets Fahl- 

 baand. INogle andre liirde maaskee ikknn være al betragte 

 som Fortællclser af disse to. O verbjergs-Falilbaandet er Ho- 

 Tedbaandet i enhver Henseende 5 de övrige ere Sidebaand, 

 der med tiltagende Afsland fra Hovedbaandel ogsaa blive 

 af mindre og mindre Belydenbed. Der hvor Bjergarterne 

 ikke ere skifrige eller hvor deres Skikler fremlrædc urc- 

 gclmæssigen og forvirret, bemerkes just ogsaa en saadan 

 Charakleer hos Fahlbaandene, f. Ex. hos dem ved Helge- 

 vandet, et sikkert Beviis for, at dette Slags l^Iasser stedse 

 staac i et corresponderende Forhold til de Bjergarlers 

 Skikler, hvori de findcs. Usædvanlige Udvidelser og 

 Sammenknibninger ere heller ikke sjeldne ved dem. Hvad 

 deres Erlsgehall angaaer, saa er denne î det Hele saare 

 ringe; naar man iindtager de allerede anförte faa Sleder, 

 hvor Erlsmassen næslen leieformigen har concenlreret 

 sig, samt de hyppigere forekommende nyreformige Erts- 

 Ansamlinger, saa har man ikkun med Bjergarlskikter at 

 gjöre, der temmelig sparsomt ere imprægnerede med större 

 og mindre Erlspartikler, 



Til hvilket Dyb Fahlbaandene gaae ned, er endnu 

 ganske uhekjendl, idel selv de dybesle Gruber ikke tilstede 

 nogen Formodning om, hvor de ophöre. De ved Siden 

 af hinanden henslrygende belydcligere Baand blive adskilte 

 \ed uheldige Lag af flere hundrede Lagters Mægtighed, 

 som strax kjeodes ved el friskere IJdseende. Fahlbaan- 

 denes udblegede og forvitlrede Overflade i Dagen er vis- 

 seligcn et væsentligt Kjendemerke for den ovcde Skjærper 

 og Bjergmand, for ved förste Blik al overbevises om et 

 Daands Tilstedeværelse j lillige er del næslen alene derved, 



