Forsög^ tîl en mincralogisk-g^eog^nostisk Beskr. 23 



at de omtrcnllîg'e Grændser for sVi^e ßaand kunne kc- 

 stetnmes^ da deres IMetalgelialt taber sig' saa granske lidt 

 efter lidt, at en præeis Delingslinie metlcm Haand- o^ 

 Sidestcen neppe kan paavises» Desuagtet tor det ikke 

 antagnes, at denne eiendommelige Farve af Faljlbaands- 

 Overfladen nödvendigviis maa findes hvorsomhelst paa et 

 saadant Leiested ; enkelte Partier deraf , som ikke ere 

 blottede eller som ere meget quartsrige, bave i Regelen 

 ogsaa en uforandret og frisk Overflade. Ikkedestomindrc 

 bar jegp troet at kunne antage, at Navnet Fablbaand 

 bar sin Oprindelse fra det forvittrede Udseende og- den 

 ^/able" Couleur* Thi det er bekjcndt, at de kongsbergp- 

 ske Sölvgange fra först af bebyggedes af tydske Bjerg*- 

 niænd, og at disse kaldte den forvittrede , graa-gule op" 

 guul-brune Bjergart, bvori Gangene fandtcs i Oagen , et 

 falmet (fables) Baand, synes saa vist, at jeg uden Betæn- 

 keligbcd bar valgt denne Skrivemaade, nagtet man hidtnddl 

 næsten udelukkende bar skrevet Faldbaand ^). 



Î) At Ordet „fahl" ikke alene betyder graa, falmet, udbleget 

 eller deslige, — i hvilken Betydning det dog ogsaa synes at 

 være del rette Kpilhelon, naar Talen er ora Fahlbaandenes 

 Oplösning og Forvitring — , men tillige sraudsig guul og rod, 

 bruunagtig eller rustfarvel o» s. v», hvilke samtlige Farvenu- 

 ancer Fahlbaandenes Overflade frembyder, erfares ikke alene 

 af Heinsiiis ^^Volksthiimliches Wörterbuch der Dentsehen 

 Spraehe", men ogsaa ved analoge Benævnelser af visse mine- 

 ralier af Richters „neuestes Berg- und Hütfenlexicon", Hart- 

 manns „Handwörterbuch der Mineralogie, Berg-, Hütten- und 

 Salzwerkskunde" o« fl. a. Jo rigere et Baand er paa Kiis 

 desto större er dets Tilböielighed til Forvitring, desto oftere 

 viser dets Overflade en fra smudsigt Guult til Mörkebruunt 

 nuanceret Farve samt et rustfarvet Beslag, og desto större 

 er Bjergmandens Haab om sölvrige Gange, hvorfor man paa 



