28 Karl F. Böbert 



hvortil de g^aae ned, idel t. Ex. de feongsberg^ske Falil- 

 baand lycndes i en Dybde af mîudst 230 Lag^ter* Det 

 steile Fald, de vise, forbigaaes (uag-tet og-saa dette kan 

 synes at være en Afvigdse fra de fleste og^ maaskee fra 

 alle regelrette Leiers Forhold) , da det rimeligviis ikkiio 

 er at betragte som en naturlig- Folge af den steile Stilling 

 af Skikterne i saa godtsom alle de nordiske Llrfjelde. 



Da der i selve Fahlbaandene findcs flere rigere Frts- 

 ]ag, som bave en vis Parallélisme ved Siden af bioanden, 

 saa kunde man troe, at Fablbaand ikke ere andet, end 

 flere smale parallele Ertslcier i ringe Afstand fra hinan- 

 den. Men denne Slutning forekommer mig at blive mod- 

 sagt for det Forste ved den Omstændiglied, at disse rigere 

 Ertslag ere indbyrdes forbundne ved de mere eller mindre 

 med Erts imprægnerede Mellemskikter, saa at paa denne 

 Blaade den rigere og fattigere Ertsimprægnering sammen- 

 taget udgjör et eneste Heelt, og for del Andet derved, at 

 de ingenlunde optræde som coulinuerligcn fortsæltende 

 parallele Ertsleier imellem Skikterne, men snarere sam- 

 mensættes af en Rækhe af uendelig- mange enkelte INyrer 

 eller Striker efter ßaandcts Strygende og Fald. Disse 

 ÎNyrer slutte sig dog paa ingen Maade stedse til binanden^ 

 meget mere ere de af og til adskilte ved kortere eller 

 læugere mellcmliggende Partier enten af uboldig Sleenart 

 eller af imprægneret blasse, men bestandig synes deres 

 store Axer al ligge parallelt med Skikternes Strög, og 

 med en næsten beundringsværdig Bestemtbed pleie de 

 endog paa længere Strækninger baade efter Strög og 

 Fald at forefindes i een og samme Retning. 



Med liggende Stokke have Fahlbaandene tildeels Skik- 

 ternes Imprægnering tilfælles, taale imidlertid ingen Sam- 



