Om Vandels Bevæg^elser, 365 



den afkjöics og* krympe sammen, hvorfor o[>'saa alio Jor- 

 dens Vnlcaner, cfler den lierskende Foresliiling" om dem, 

 levere et lactisk Beviis, Men trækker Jordens Masse sig: 

 sammen (II et mindre Volnmen, saa er en Foröjjelse af 

 dens Omdrelnin^n^sliastiglicd en uudebliveligp Folge. Hvad 

 om nil Jordlegemets Afkjöling- og* dets ovenaiiiydede nep- 

 tuniske Fpig^enesis med llensvn til Træg-liedsmomentel 

 recompenserede hinanden? Dog- 2000 Aar er, som alle- 

 rede bemærket, en altfor kort Prövetid for g-eologiske Hy- 

 potlieser. Vi maa derfor ndstrække Belrag-tningen til 

 længere Epocher, idel vi skyde Udgang-spunktet for Vån- 

 dets Virksomhed længere lilhage mod Forlidens Baggrund. 

 Der frembyder sig* da et andet astronomisk^ eller egentlig" 

 geologisk Hensyn, som her maa tåges under Overveielse. 

 Man anseer, som bekjendt, Jordens sphæroidiske Form som 

 et Beviis paa, at den engang har været i en flydendeTiistand, 

 men dersom Jordlegemet engang* roterede omkring sin Axe i 

 en saadan Tilstand, saa er det en nafviselig" Fordring, at ilel nu 

 maa have Formen af en fuidkommen Omdreiningsclilpsoldc 

 paa de smaa tjævnheder nær, som man kalder Bjerg og Dal, 

 medmindre denne Form er gaaet tabt ved senere Omvand- 

 linger. Efter en Sandsynlighedsberegning af de bedstc 

 geodætiske Opmaalinger anslaar man Jordens Fladtrvkning* 

 til ^^pf JHen nu har Laplace efter den nöiagtigste og^ 

 fiddslændigste Gradraaaling, som nogensinde har været 

 udfört, nemlig mcllem Barcelona og Diinkirken, beregnet 

 Fladiryknviigeo til ^l^, hvilken, som Friedrich Hoffmann 

 ndtrykker sig ^), hverken lader sig^ bringe i Overeeos- 

 slemmelse med Tyngdens Love eller andre her i Betragl- 

 ning kommende Hensyn. Et saadant Resultat fra en saa- 



») I sin physikalische Geographie, Berlin 1837, 



