14 



regionen ai Den sammensættes (se Tab. XII, Fig. 5) af ikke mindre end 7 Par vel ud- 

 viklede lancetdannede Plader, der udspringe fra Basis af samtlige Fødder samt sidste Par 

 Kjævefødder. Alle Plader ere langs Kanterne, navnlig den bagre, besatte med lange og 

 tynde, kort cilierede Børster (se ogsaa Fig. 2 og 3). 



Bagkroppens Buglemmer (Fig. 6- — 7) ere usædvanlig smale, med den basale Ud- 

 vidning kun svagt fremtrædende og Enden tyiidt uddragen. Sidste Par (Fig. 7) er som 

 sædvanlig det længste og mere end dobbelt saa langt som Iste Par (Fig. G). 



Det midterste Halevedhæng (Fig. 8) er stærkt udviklet, omtrent i Længde 

 ligt Vs a f Bagkroppen og betydelig længere end dennes sidste Segment. Det er af en 

 temmelig smal Form, bredest ved Basis og successivt afsmalnende mod Enden, der neppe 

 er halvt saa bred som Basis. Sidekanterne ere i sin forreste Trediedel ganske glatte, 

 men derpaa tæt besatte med noget ulige udviklede Smaatorner, hvoraf man tæller paa 

 hver Side over 40. Spidsen af Vedhænget har i Midten et temmelig dybt og bredt Ind- 

 snit, der indtager noget mere end i / s af Vedhængets Længde^ De noget Sformigt bøiede 

 Kanter af Indsnittet ere (se Fig. 9) bevæbnede med en tæt Rad af stærke kamformigt ord- 

 nede Tænder. Endelapperne ere paa Grand af Indsnittets Brede ganske smale, næsten 

 lige bagudrettede og paa den stumpt tilrundede Ende beva;bnede med 4 Torner, hvoraf den 

 næstyderste er den længste. 



De ydre Halevedhæng (Fig. 10) ere af temmelig spinkel Form og næsten af 

 Bagkroppens halve Længde. Den indre Plade er smalt lancetformig og omtrent af det 

 midterste Halevedhængs Længde. Ved Basis viser den det sædvanlige Høreapparat. Men 

 Otolithen (Fig. 11) er meget liden og ikke som sædvanlig incrusteret, men af en meget 

 blød og forgjængelig Beskaffenhed, hvorfor den ogsaa ved Anvendelse af Kalilud hurtigt 

 ganske og aldeles opløses. Den er dog forsynet med det sædvanlige Nerveapparat, hvis 

 Traade danne en tæt Krands omkring Otolithens halve Omkreds. Under Randbørsterne i 

 den indre Kant findes 2 ved et længere Mellemrum skilte tynde Torner. Den ydre Plade 

 er omtrent Vs længere end den indre, af næsten lineær Form, eller kun ganske svagt af- 

 smalnende mod Enden, der er tværl afkuttet. I den ydre Kant hndes ved Enden af den 

 Iste Trediedel en skarpt markeret Afsats, hvortil er fæstet 2 Torner. Foran denne Afsats 

 er Randen ganske glat, uden de sædvanlige Randbørster. Hos enkelte Individer sees en 

 utydelig Tvausutur at strække sig paaskraat over Pladen fra denne Afsats, hvorved er an- 

 tydet en lignende Segmentering som hos Slægten Siriella og hos de høiere Decapoder. 



Den ful dt udviklede Hau (Tab. XIII, Fig. 1) er noget større end Hunnen, nem- 

 lig indtil 27"""- lang, og synes noget slankere, idet Bagkroppen i Overensstemmelse med 

 de mægtigt udviklede Buglemmer er noget større. 



De øvre Antenners Skaft (Fig. 2 og 3) er forholdsvis endnu noget robustere 

 end hos Hunnen samt ved Enden nedenunder forsynet med den sædvanlige haarede Lap, 



