!■> Altalános rész. 



egyes nemeiben a koponya alkata is nagA'on eltérő, azonban az igazi 

 rovarevők csakidjaiban (RhiuolophiJae és Vcspertilionidaí') a koponya 

 kevésbbé változékony s e családok eg>'es nemeiben e tekintetben a fajok 

 között igen csekély az eltérés. A hazai és külföldi családok között külö- 

 nösen az ag^-koponj'ának (cnntitmt) az arczkoponya (/iicit\s) föle emel- 

 kedése tekintetében tapasztalunk nagy különbséget, mert mig a külföldi 

 EmballoHitridcu' és Pltylloslomidac családok számos nemében {Fúria, 

 Mormopí;) a koponyatető annyira kidomborodik s az arczcsontok annyira 

 fölfelé hajlanak, hog\- a: arcz-tcii^dy csakucvi Jcréks:öj{d kipcz a kopotmi 

 alapjával, addig a mi simaomi denevéreink kopottya-arczlciij^ihi- csakítcni 

 i'gész Itosszábau i%v síkba isik, még oly esetekben is, a mikor az agytok 

 nagyon domború s erősen az arczvonal fölé emelkedő (pl. Miuinpliriis). 

 Felnőtt állatokon úg\' az agykoponya, mint az arczkoponya csontjai tel- 

 jesen összeforrtak, ügy hog>' a rarralokuak (sitliirat) nyoma is alig 

 látszik. 



Az nlap-ntidkszirlcsont (basioccipildlr) általában erőteljes fejlett- 

 ségű és meglehetősen széles, oly esetekben .-izonban, midőn a hallószer%'et 

 rejtő üregek igen nag\'ok (pl. a patkósorrú denevéreken), az alap-nyak- 

 szirtcsont csak keskeny hid g\anánt tűnik elő. Az oldal-ntiak.szirtcsontok 

 (occipilalia laterclinl bülyök-uynjtvátiyai {condyli occipitalcs) mag.isak, 

 két oldalról összenvomottak. Az ört\s<lyuk (foraiiiai occipitalc ntaiíuunt) 

 valamennyi denevérkoponyán feltűnően nag>\ A nyakszirlc.wn! pikkclije 

 {sqiiaiua ossis occipitis) általában kétféle alakban mutatkozik, nevezetesen 

 mikor a nyiltaraj és a két nyakszirtcsonti taraj derékszögben találkozik, 

 akkor a pikkelycsont felső szíiglete enyhe domborulatban hajlik fel a fej- 

 tetőre, mikor pedig a jelzett tarajok hegyes szögben találkoznak s erőteljes 

 kontyformájú nyűjtvány alakjában rúgnak ki a nyakszirtcsonti pikkely 

 fölött, akkor a pikkelycsont nem jut el a fejtetőre. Az oldal-iiyakxzirlcsoiil 

 kifele fső nyújtVíhtyai (procissits paroíxipilalis) a mi denevéreinken 

 általában gyöngék, legfeljebb az Eptcsiciis- és a Miuiopicriis-nemben erő- 

 teljesebbek. A koponya boltozatát képező falcsont (o.v pnrileule) és 

 homlokcsonl (o.v frontale) vékony és a szomszédos csontokkal már nag>on 

 korán összeforrad ; a homlokcsont csaknem íisszes hazai denevéreinken 

 alacsonyabb a falcsontnál, a palkósorruakon azonban mindig magasabb. 

 A homlokcsontok elül tíibbnyire tetemesen összeszorulnak ; némelykor 

 meglehetősen nagy szini/,'ödri uyújtváuyl (Inbcr orbitális) bocsátanak 

 {A'oclilio), melynek íizonban a mi dene\éreinkcn csak épen hogy nyoma 

 van {igy a Pipislrelliis \atliiisii-u, vagy a Myotis uiyolis-oii) : ép úgj' 

 hiányzik a mi denevéreinken a homlokcsont liálsó iiytíjlvdiiya (proc. 

 poslorhitalis) is s ennek tulajdunitható, hog\- a hazai fajokon a szem- 



