A csontváz. 13 



gödör nincs elválasztva a halántéki gödiirtöl, holott ez a nyújtvány számos 

 külföldi fajon nagvon erőteljes, sőt a Pteropus-féléken oly nagymérvű, 

 hogy a járomíwel lép összeköttetésbe és a szem körül teljes gyűrűt 

 képez. A kömjcsoni jOS lacríjmale) teljesen a szemüreg belső szinére 

 került és a szomszédos csontokkal teljesen összeolvadt. A halánlékcsont 

 pikkelyének {squaina teinporis) mellső sarka soha sem találkozik a 

 homlokcsonttal. A homlokcsontról eredő s a falcsonti varrat mentén a 

 nyakszirtcsont pikkelyéig húzódó iiyiltarajt {crisla sagütalis), valamint a 

 nyakszirtcsonti pikkely és a falcsontok közt levő nyakszirtcsonti tarajt 

 (crista occipitalis) a fejlettség nagyon különböző fokán találjuk. Fejlett- 

 ségük különösen a koponya oldalára tapadó .rágóizmok testességétől függ 

 s ezek fejlettsége viszont a táplálék természetével, illetőleg a fogak alak- 

 jával és nagyságával áll benső viszonyban. A nyakszirti taraj általában 

 erőteljes, a nyíltaraj azonban még egy és ugyanazon nem fajain is nagyon 

 kül(inb('>ző fokon \'an, így a Myotis myotis, M. BecJistcinii, M. emarginatns 

 s a .1/. Nattereri erőteljes, többé-kevésbbé éles és magas nyiltarajt hord, 

 ellenben a M. Daubentottnii , M. Capaccinii s a M. mystacinus koponya- 

 boltozata teljesen sima. A nyiltaraj rendesen folytonos, de némelykor, 

 mint pl. a BarbasteUa barbastella nevű faj koponyáján tapasztaltam 

 (V. tábla, 4. ábra), a homlokcsonton megszakított is lehet. A nyakszirti 

 tarajok és a nyíltaraj majd derékszögben találkoznak a nyakszirti pikkely 

 előtt s ilyenkor általában gyengébbek (Vcspertilio), majd ismét hegyes- 

 szögben érintkeznek s ilyenkor nagyon hatalmasak és kontyformájú sarolíkal 

 rúgnak ki a nyakszirtcsont pikkelye fölött (Eptesictts). Az orrcsontok 

 (ossa nasalia) általában rövidek^ hátrafelé kissé szélesedek s már nagyon 

 korán összeolvadnak az arczcsontoldcal ; a patkósorru denevéreken függő- 

 legesen emelkednek fel s a nyereg támasztékául szolgálnak. Az állközti 

 csontok {praemaxillaria s. intermaxillnria) alak és nagyság szerint külön- 

 bözők ; a patkósorrúakon csökevényesek s csupán két kicsiny, az orr- 

 porczról előre nyúló csontlemezből állnak (III. tábla 5. ábra, ix; IV. tábla, 

 8. ábra), melyek mellső vége az alsó lapján egy-egj' csökevényes metsző- 

 fogat hord, ellenben az összes simaorruakon a felső állcsontoktól 

 hordott karcsú, egymástól különvált, elől széles hézag által elválasztott 

 csontok. A felső állcsont (maxilla) az arczkoponya legerősebb csontja ; 

 a patkósorrú denevéreké felső részében hólyagosan felfúvódott (I. tábla, 

 2. és 4. ábra). A járomív mellső nagyobb részét a járomcsont {jugale), 

 hátsó kisebb részét a halántékcsont járomíue (proccssus jugalis ossis 

 tempovis) képezi, ez a két tag azonban már nagyon korán s oly bensőén 

 forr össze, hogy az összenövés határa nem vehető észre. A járomív 

 általában teljes és vékony, csupán a patkósorrú denevéreken és a Plcco- 



