ELOSZO. 



„Millv hátra, milly nagyon hátra maradánk mi magyarok a többiek 

 után itten is a íurkészet, az ismeret, öröm, haszon és dicsőség czéljától, 

 — olly annyira, hogy a magasabb rendű állatosztályok egy ága sem 

 vétetett kevésb rtgj'elembe, egyike sem lianyagoltaték el inkább, mint 

 épen ü:: eiiilöslan hazánkban". Ezekben a szomorú szavakban önté ki 

 lelke keservét a mag^-ar zoológiai kutatás úttörője, Petényi Salamon, 

 a magj'ar orvosok és természetvizsgálók negj-edik nagygyűlésén, Temcs- 

 várott, 1844-ben. Majd az emlős állatok hazai irodalmáról szólva, az 

 egészet szolgai fordításnak festi, melyben „semmi eredményét viem látjuk 

 az öntapasztalás és vizsgálatnak, a hazai fiirkészetnek, semmi felfedezést 

 magyarltoubüii és magyarhon számára!" 



A külszin után induló, vagy a hazai tudományosság újabbkori föl- 

 pezsdülésének egy-egy melegebb szivdobbanásától elfogódott szemlélő, ma 

 napság csak mosolyogni fog e keserű szózaton, melyben — úgj'mond — 

 mindössze is egy csüggedt, feketén látó léleknek elborult ítélete nyilatko- 

 zik meg. Csak az, ki az emlöstan hazai irodalmába belemélyedve, lépten- 

 nyomon megdöbbenve tapasztalja, mily ijesztő üresség és felületesség, az 

 igazi buvárszellemet kitüntető éleslátásnak és lelkiismeretességnek mily 

 csekély foka jellemzi önmagában is szánalmasan szegény irodalmunkat, 

 csak az képes Petényi feljajdulásának értelmét felfogni és átérezni. 



S mily lesújtó tudat, hogy Petényi-nek 1844-ben elhangzott szavai 

 még ma napság is, sőt még nagyobb mértékben igazak, mint akkor vol- 

 tak. Egy fél évszázad óta Európának minden művelt nemzete, sőt még 

 Észak-Amerika, India, Japán és Ausztrália is nagyot haladt az emlőstan 



r 



