ŐR Általános rész. 



barlangokba, földalatti folyosókba, vagy más védettebb helyre húzódik 

 vissza, hol ilyenkor a legkülönfélébb fajok sereglenek össze. Tanyaijához 

 minden denevér szívósan ragaszkodik, de ha háboritás éri, hosszú időre, 

 vagy örökre búcsút vesz tőle. 



A denevérek általában társas állatok. Az ugyanazon fajhoz tartozók 

 többnyire seregesen \-erődnek össze s gyakran méhraj módjára csüngnek 

 a barlangok boltozatán, \'ag\- a templompadlásokon (Myotis myotis), azon- 

 ban olyan fajokat is ismerünk, melyek csak apróbb csapatokban (Myotis 

 Bechshiiiii, M. ctuarginatiis). vagy egyenkint (Myotis Wittcrcri, fíarba- 

 stclla barbastclla) találhatók. Bizonyos fajok békességesen megférnek egy 

 csapatban, így a Herkules-fürdő közelében levő pecsenyeszkai barlangban 

 a Rhittolophns fcrrnm-eqnintim, Rh. ciiryalc és a Myotis ciuarginatns 

 nevű fajokat 1899 június 21-én közös csomóban találtam, azonban az 

 erősebb és nagyobb testű fajok (Myotis myotis, Plcrys^isti's iiodnla, 

 Epiesicus scroliniis) legfeljebb a téli dermedtség idejében tűrik más fajok 

 szomszédságát. 



Mozgásuk legfőbb módja a repülés, ellenben a mn/,g;is minden más 

 neme nehezükre esik. A földön csak nagy fáradtsággal kúsziiatnak, mi- 

 közben testüket részint alsó karjukkal vonszolják tova, részint hátsó 

 lábaikkal tolják előre. Pihenés idején hátsó lábaik rövid karmaival meg- 

 kapaszkodva fejjel csüngnek alá, azonban egy ideig mellső végtagjuk 

 hüvelykujjának karmát is igénybe veszik. 



Röpülő képességük, röptük módja, magassága és ideje fajok szerint 

 más és más. E tekintetben két biológiai csoportra oszlanak. Vannak hosszú- 

 és keskenyszárnyú alakok (Aii,!íioplcrah melyeknek \'itorlájuk durva, 

 kitűnő és merész röpülök, valósággal bámulatba ejtik az embert czikkázó, 

 a fecskék röptére emlékeztető fordulataikkal, fiz időjárás viszontagságai 

 iránt kevéshbé érzékenyek, a nap\"ilágot kevésbbé kerülik, ta\'aszszal leg- 

 előbb jelennek meg, öszszel legtovább maradnak a szabadban s évente 

 két tiat szülnek (Ptcrygistes noctida). Ezek ellenlábasául tekinthetők a 

 rövid- és szélesszárnyú alakok (Platyoptcra), melyeknek nagyon gyöngéd 

 a vitorlájuk, lassabban s egyenesen, sőt egyes fajaik határozottan nehéz- 

 kesen, a tyúkok módjára repülnek, az időjárás iránt nagyon érzékenyek, 

 a napvilágot aggodalmasan kerülik, tavaszszal későn jönnek elő s őszszcl 

 korán vonulnak el és évente csak egy tiat szülnek (Myotis luyolis). 

 A karcsúszárnyú alakok nagyobb életrevalóságát igen jól jellemzi Altnni- 

 nak az a tapasztalata, hogj' ha őszszel, mintegy szeptember közepén, 

 több hétig tartó nedves és hűvös időjárás köszönt be s azután mintegy 

 október közepén újra kimelegszik az idő, úgy a keskenyszárnyú alakok 

 ismét vígan ríipkridnck cstcnkint, ellenben a szélcsszárnyúak nem mutat- 



