A denevérek életmódja. 69 



nagj'on későn fiasítanak, legalább a nagy patkósdenevérnek (Rhinolophus 

 fcrrntn-cquimmt) azon nőstényei, melyeket 1899. június 21-én a pecse- 

 nyeszkai barlangban gyűjtöttem, még terhesek voltak, azonban júliusban 

 már nem lehet terhes nőstényt találni. 



A szülés lefolyását Blasiits következőkép adja elő: „.Szüléskor a 

 nőstény mellső végtagjainak hüvelykjével megkapaszkodik és fiát zacskó- 

 szerűén felhajlított farkvitorlájában fogja fel. Az újszülött, miután anyja 

 végignyalogatta, felkúszik és odaszívódik anyja emlőihez, szorosan rákapasz- 

 kodik anyja testére s mindvégig vele marad, míg csak meg nem nőtt."' 

 A denevéranya mindenhová magával hordozza fiát, de mikor már a 

 denevéríióka meg mer próbálkozni a repüléssel, el-eh'álik anyjától s esetlen 

 szárnycsapdosással, egyenes vonalban követi röptét. Mintegy nyolcz napi 

 gyakorlat után már eltanulta anyja merész fordulatait, de még mindig 

 közelében marad, sőt gyakran vele is telel. .A fiatal állat öt-hat hét, vagy 

 legfeljebb két hónap alatt teljesen felmí, azonban vaskos fejéről, rövid 

 szárnyairól, rövidebb s egyenesebb karmairól, kézközépcsontjainak és ujj- 

 perczeinek duzzadt, a hengercsontokkal még össze nem forrt, porczos 

 végéről, le nem kopott, hegyes fogazatáról, \alamint sötétebb színezetéről 

 még mindig biztosan felismerhető. 



A denevérek szaporasága nagyon csekély s hogy egyes fajolv mégis 

 oly nagy tömegben lépnek fel, az a mellett bizonyít, hogy állataink igen 

 magas kort érnek el ; koruk megítélése tekintetében azonban nincs mér- 

 tékünk, legfeljebb a fogazat kopása és a karmok hossza nyújt némi 

 igazodást. 



A fogságba került állatok nagyon különbözőképen viselkednek. A 

 keskenyszárnyú fajok örömest megiszszák a tejet, megszokják az ember 

 kezéből szedegetni ki az eleven rovarokat, sőt maguktól is neki iramod- 

 nak az eléjük tartott rovarnak és a szobában is jókedvűen fogdossák a 

 legyeket. Ezek legkönnyebben szokják meg és legtovább is bírják ki a 

 fogságot s némikép meg is szelídülnek, a nélkül azonban, hogy az ember 

 iránt határozott ragaszkodást tanúsítanának. A Myotis- és különösen a 

 Rhiiioloplt!ts-fé\ék csak kényszerítve táplálkoznak a fogságban s mihamar 

 elpusztulnak. 



Ellenségeik száma nem igen nagy, mindazonáltal a menyétek, 

 macskák és baglyok sokat elpusztítanak közülök, noha korántsem annyit, 

 mint az oktalan ember. 



1 Fauna Deutschl. 1857, p. 23. 



