A magyarországi denevcrek irodalma, ncvjcgyzcl<e és eltcrjcdóse. 7.') 



Bechst.) vonatkozó rézbányai lelet, mert — ha a Landbcck-íéle., 1842-ből 

 való s általánosságban a határőrvidékre vonatkozó feljegyzést nem tekint- 

 jük — e faj hazai előfordulásának az első biztos adata. 



Petényi Salamoii-nak fentebb emiitett dolgozatain kívül még egy 

 kizárólag a denevéreknek szentelt kézirata maradt reánk, melyet 1879 és 

 1880-ban Hennán Ottó bocsátott nyilvánosságra.' Ez a dolgozat java- 

 részében Schrcbcr, Schinz s Keyscrling & Blasins ide vágó munkálatai 

 alapján készült, sőt még Vajda Péternek Cuvier-fordítása. is nyomot hagyott 

 rajta s úgy látszik, a hazai denevérek teljes monographiájának indult. 

 Sok tévedés mellett, sok eredeti észlelet és önálló megfigyelés van benne 

 letéve, nevezetesen az egyes fajok életszokásai tekintetében. A denevérek 

 rendjének általános jellemzésén kivül a Vesperngo-nem, a Vesperus^o noctula, 

 a Vesperus-nem, a Vesperngo discolor Natt. {= ninríii/is L.), n Plecotiis- 

 nem, a Plecotus anritns L., a Rhinolophns-nem, a Rliinoloplins hippo- 

 sideros s a Rhmolophns clivosus Rüppel nevű fajok elég beható, de helyen- 

 kint zavaros s némely helyütt helytelen leírását, továbbá a Vesperngo 

 pipistrcllus, Vespertitio iiiitriuus Schreb. s a Miiiiopterns Schreibersii 

 elterjedésére és életszokásaira vonatkozó észleleteit, végül a Vesperns 

 serotinns s a Rhinolophns ferrnm-equinnni felsorolását találjuk meg e 

 munkában. 



Az emberi lelket a posthumus munkák olvasásánál elfogó kegyelet 

 s Petényi nagy érdemeinek őszinte elismerése daczára is lehetetlen e 

 munkálat nagy tévedéseit hallgatással mellőznöm, mert habár magam is 

 teljes mértékben hozzájárulok ahhoz a Clcindias-tól származó jeligéhez, 

 mely az ötvenes években Akadémiánk közlönyének homlokát ékesité : 

 „. . . peragit tranquilla potestas quae violenta nequít . . .", mégis mély 

 meggyőződésem, hogy a tárgyilagos kritika — mely még korántsem \'io- 

 lentia — a tudomány éltetője s az egészséges fejlődés és haladás egyik 

 elengedhetetlen kelléke. 



Petényi hátrahagyott munkájában ilyetén állításokkal találkozunk : 

 „. . . a felső metszőfogak közül különösen a középsők bizonyos időben 

 kihullnak s így fogközök támadnak" (p. 91), — „általában véve a fogak- 

 nak az osztályozásra nézve alárendelt értékök van, számszerint ingadozva 

 e bajt a kihullás még növeli" (p. 91), — „a fogak összes száma 26 — 28 

 között ingadozik" (p. 91). Ez mind máskép igaz. Ha a denevérek szerve- 

 zetében valami állandó, úgy a fogazat első sorban az ; számban, elhelye- 

 zésben és általános szabásában a fogazat az egyes fajokon mindig ugy'anaz 

 s épen azért a fajok osztálj'ozásának legfőbb criteriuma. A kihullás csak 



' Reliquia Petéiiyiana, Természetrajzi Füzetek, III. k. l.ST!) és IV. k. KSSO. 



