Rhinolophus hipposideros. 115 



barlangban már olítóberben mély álomban találta,^ még pedig egy másik 

 denevérfaj társaságában, melyet Rh. clivosus-nak nevez, mely azonban 

 minden esetre a Rh. euryalc, vagy a Rh. femmi-equimmi volt. Petényi 

 kéziratának megjegyzése szerint késő őszszel állitólag a Pivnicze barlang- 

 ban (Bihar) is jelentkeznék.' Minden jel arra mutat, hogy télire melegebb 

 helyekre húzódik, mert pl. 1899 deczember elején itt is, ott is feltűnt 

 Budapesten, holott nyaranta sehol sem észlelték a város területén. 



Röpte meglehetősen lassú, csapdosó, a jó repülőkéhez képest csalcnem 

 gyámoltalan. Jeitteles fogságban tartott példányain tapasztalta, hogy a 

 kis patkósdenevér röpte nem oly zajtalan, mint például a Plccohis-é, 

 hanem a szél lobogtatta zászló suhogásához hasonló, tehát nehézkes. 



Esténkint csak a sötétség beálltával kezd röpködni s általában a 

 föld színéhez közel marad. Jeitteles fogságban tartott példányai éjféltől 

 reggeli két-három óráig szálldogáltak, többnyire a székek s asztalok közt 

 és alatt röpdöstek s arczához oly közel jöttek, hogy szárnyaikkal is 

 érintették; „csaknem azt hinném — mondja Jeitteles — hogy a vér- 

 szívást akarták rajtam megkísérteni". Teljesen azonos tapasztalatokat tett 

 Kolenati. Az ő állatai 2 — 3 hüvelyknyíre közeledtek arczához s lábait is 

 egész közelről röpködték körül, mintha csak vérét kívánták volna. Kolenati 

 különben határozottan állítja, hogy a kis patkósdenevér fogságban tartott 

 példányai megcsapolták a velük egy helyiségbe zárt fali denevér vitor- 

 lájának véredényeit s egy grúziai férfi elbeszélése alapján azt hiszi, hogy 

 galambok és tyúkok vérét is szívnák. Ezt a föltevést Koch sem utasítja 

 el s mégis lehetetlennek kell tartanunk, mert a kis patkósdenevért szájá- 

 nak és fogazatának alkata nem képesíti a vérszivásra, ellenben teljesen 

 alkalmassá teszi arra, hogy rovarokkal táplálkozzék.'' Abban csakugyan 

 minden észlelő egyetért, hogy fajunk rendes tápláléka a rovarok seregé- 

 ből kerül ki s hogy különösen a lágytestű molypílléket, legyeket és 

 pókokat kedveli. 



A kis patkósdenevér csak enyhe, csendes időben vadászgat ; hűvös, 

 nedves időben honn marad. 



' Magy. tud. Akad. raath. és természettud. Közlem. III. 1865, p. 32. 



" Természetrajzi Füzetek, IV. 1880, p. 258. 



' A denevérek közt vannak igazi vérszopók, ezeknek azonban a felső állkapcsukban 

 két összeérő, késpenge-alakú, éles metszőfoguk van, melylyel az állatok bőrét lehasítják 

 (mintegy lenyesik) és zápfogaik annyira csökevényesek, hogy rágásra nem alkahiiasak. 

 Ilyen a dél-amerikai Desmodus rufus Wied, melynek rendes szokása, hogy az alvó ember 

 és állat vérét szivja, mint azt Darwin is tapasztalta, ki Chiliben (Coquimbo) épen akkor 

 fogott egy példányt, mikor egy ló hátából szivta a vért (Naturalist's Voyage Round the 

 World, 1838, p. 22). Ennek az állatnak a vérszívó természetét ruházzák tankönyveink az 

 ártatlan, gyümölcsevő vampirra. 



