mind a két oldalon egy-egy apró, sötétebb oldatlcbL-iiykct képez (IX. tábla, 

 2. ábra). A sarkantyú nem igen hosszú, a boka s a fark közötti távol- 

 ságnak legfeljebb két harmadával egyenlő. 



Lába meglehetősen nagy; a saroktól a karmok hegyéig 8'5 — 9 '"/m 

 hosszú, sőt a Dobson példányán 9'5 %i volt. 



Farka körülbelül oly hosszú, mint az alsó kar ; a törzsnél tetemesen 

 hosszabb. 



A test szörözete az öregvitorla felső lapján a felső kar közepétől a 

 térd felé húzott vonalig, a farkvitorla felső lapján pedig mintegy a láb- 

 szárak közepét összekötő vonalig terjed s a lábszárak hosszában lehúzódik 

 a bokáig. A vitorlák alsó lapján a szőrözet elterjedése hasonló. A farkvitorla 

 alsó oldalán, az öreg\-itorla belső felén s a fülkagyló belső oldalán durva 

 szemölcsökből kiinduló-, szétszórtan álló, érző serték vehetők észre. A láb- 

 ujjakat s a sarkantyú hátsó szélét durvább és hosszabb, gyér szőrözet 

 boritja. A farkvitorla hátsó széle finoman s nem igen sűrűn pillás, — 

 nem erősebben, mint a vizi denevéren (Myotis Daiibentonü). ^ 



Az öreg példányok bundája a test felső oldalán vörösbarna, nagyon 

 öreg állatokon csaknem rókavörös: a test alsó oldalán vörhenyesbe hajló 

 szennyes-fehér. A fiatalok színezete sokkal sötétebb és határozatlanabb, 

 inkább barnás-szürke, de azért a hát vörhenyes árnyalatú, a hasoldal 

 pedig fehéres-szürke.' Az egyes szőr töve a test felső oldalán sötét- 

 barna, szára világosbarna s a hegye vörösbarna ; a test alsó oldalán 

 hasonló szinű, csakhogy hegye sokkal világosabb. 



' Blasiiis szerint e lágj' cs egj'enes szőrök egy része a farkvitorla szcgélycből, 

 másik része pedig a vitorla felső lapjáról ered, én azonban egy ziiiionyi, tíz pecseiiyeszkai, 

 tizenegy budapesti és egy vizesréti, borszeszben conservált, valamint két németországi kitömött 

 példányon, kivétel nélkül, csak a farkvitorla szele előli, a felső lapról eredő szőröket észleltem. 

 Tekintve, hogy Jeitteles a bécsi császári múzeum morvaországi példányain a farkvitorla 

 szélén szintén csak nagyon kevés és gyenge szőrt vett észre (Verh. zooL-bot. Ges. Wien, 

 1862, p. 254), továbbá, hogy Blasius maga ehhez a fajhoz tartozónak minősített egy, neki 

 Kolcnati-tól épen a farkvitorla szélének gyenge szőrözöttsége miatt kételkedve beküldött 

 morvaországi példányt (Jahreshefte mahr.-schles. Ges. 1859, p. 110), nemkülönben, hogy 

 a Dobson példánj'ának is csak egyneműen és gyengén pillásszélű farkvitorlája volt (Catal. 

 Chiropt. 1878, p. 304), végül, hogy Koch is csak a farkvitorla szélén „egyenkint álló, 

 finom és egyenes szőröcskékröl" beszél (Jahrb. Ver. Nassau 1862 — 63, p. 437), lehetséges, 

 hogy a Blasius kiemelte kétféle szőrözet csak a kölni példányok fiatalkori tulajdonsága 

 volt, — noha povilei két fiatal példányom még ezt a föltevést sem igazolja. Annyi tény, 

 hogy Blasius óta soha senki sem észlelte a farkvitorla hátsó szélének ilyetén kétfelé 

 szőrözetét s annak daczára, hogy Blasius nagyon pontos, mondhatnám classikus megfigyelő 

 volt, ebben mégis tévedhetett. 



- Koch szerint a szörmez szine sötét szűrkés-barnából mindenféle fokozaton át, 

 csaknem tiszta liamusziirkébe mehet át, mit öt, egymástól nagyon távol fekvő hcljTŐl 

 származó 25 példányom alapján nagyon erős kétclylyel kell fogadnom. 



