176 Tüzetes rész. 



leírásának alapúi szolgált kölni példányoktól. Megkülönböztetését a fül- 

 redők nagyobb számára (6 helyett 7 — 8), a valamivel nagyobb testre és 

 hosszabb szárnyakra, a kisebb fejre s a külföldiekénél sötétebb színezetre 

 alapította. Miután a Margó gyűjtötte állatok tizenegy eredeti példányát 

 gondosan megvizsgáltam s külföldi példányokkal is összehasonlítottam, 

 arra a meggyőződésre jutottam, hogy az új varietás fclállitása teljesen 

 alaptalan s mint ilyen, az irodalomból kikiiszöhölendö. 



A mi a nagyobb testet s a szárnyak nagj'obb hosszát illeti, annak 

 ak az egyszerű magyarázata, hogy Margó az ő méreteit csupán Blasius 

 ntéreteivel hasonlította össze, már pedig Blasius — mint megelőzőleg 

 kifejtettem — fiatal állatokról vette méreteit s így természetes, hogy a 

 Margó öreg állatai nagyobbak voltak. Annál feltűnőbb tehát, hogy a 

 tífigyobb test mellett Margó a fej kicsinységét hangsúlyozza s azt állítja, 

 hbgy a farkasvölgyi példányok feje 6'" (tehát 13 %>) hosszú. Ha ez igaz 

 vplna, al<kor a farkasvölgyi állatok nemcsak új varietást, hanem kétség- 

 kívül új fajt is képviselnének, ámde már fentebb jeleztem, hogy ez az 

 alacsony méret közönséges észlelési hiba, a mennyiben a budapesti tud. 

 egyetem állattani intézetében fenmaradt összes példánj'ok közt egyetlen 

 egy olyan sincs, melynek feje 18 '"Ím-nél kisebb volna, tehát a Blasius 

 kölni példányainál nemcsak hogy nem kisebb, de sőt jóval nagyobb 

 fejűek. A fülredök száma tekintetében teljesen igaza van 7lfor^"o-nak ; a 

 farkasvölgyi példányokon többnyire 7 — 8 redőt számlálunk, mig Blasius 

 csak hatról szól. Ámde a fülredök pontos száma egy fajnál sem hatá- 

 rozható meg ; mert ugyanazon faj különböző példányain egy-kettővel 

 több, vagy viszont kevesebb is lehet s e jelleg annyira megbízhatatlan, 

 hogy pl. Dobson, ki 1878-ban a földkerekség 401 denevérfaját irta- le, 

 egyetlen fajnál sem említi a fülredőket. A mi végül a farkasvölgyi pél- 

 dányok állítólagos sötétebb színezetét illeti, arra nézve csak annyit jegyez- 

 hetek meg, hogy az más vidékekről való példányokénál semmivel sem 

 sötétebb. 



Földrajzi elterjedés. 



A csonkafülű denevér Közép- és főleg Dél-Európa lakója ; Franczia- 

 és Németországtól kezdve Olaszországig s az Al-Dunáig terjed és egy 

 fajváltozata (var. desertorum^ Dobs.) Beludzsisztánban fordul elő. 



Magyarországról Margó Tivadar mutatta ki, ' a ki, 1878 április 23-án, 

 Budapest környékén egy f a r k a s v ö 1 g y i barlangban fedezte föl, 

 hol annak idején elég gyakori lehetett, mert Margó — gyűjtői révén — 



' Magyar orvosok és természetvizsg. XX. nagygyul. műnk. ISSO, p. 2r).'j ós „Buda- 

 pest és környéke", 1879, p. 31(3. 



