Myotis myotis. 19;i 



A felső fogsor két clsö zápfoga közül ;i második sobkul kisebb, 

 azonlian úgy elhelyezésére, mini viszonylagos nagyságára nézve rend- 

 kívül változékony. Dobson szerint ' a fogsorból „erősen befelé, az első 

 és harmadik előzápfog közé nyomult ; az elsőnek felénél úgy hoszszára, 

 mint keresztmetszetére nézve kisebb". Blasins szerint-* „az elsőnek sem 

 felehosszát, sem felevastagságát nem éri el s hegye nem emelkedik a 

 szomszédos fogak koronapereméig". Saját — mintegy harmincz — 

 részben különböző lelőhelyekről származó, gondosan kikészített koponyán 

 szerzett tapasztalataim arról győztek meg, hogy a felső fogsor második 

 hézagfogíi a fogsor irányából mindig többé-kevésbbé befelé nyomult; 

 néha alig észrevehetően, úgy hogy kívülről a fogsor vonalában látszik állni 

 s kívülről teljesen látható (XII. tábla, 5. ábra), máskor nagyobb mérték- 

 ben, úgy hogy ilyenkor csak mintegy a feleszélessége látszik (XII. tábla, 

 4. ábra), gyakran azonban oly mértékben, hogy az első és harmadik elő- 

 zápfog töve csaknem találkozik s a második hézagfog teljesen a két szom- 

 szédja belső oldalán levő szögletbe szorul és kívülről csakis a tisztára 

 praeperált koponyán s megfelelő nagyítással, de így is alig vehető észre 

 (XII. tábla, 3. és 3. a. ábra), ellenben a húsban levő koponyán teljesség- 

 gel nem látszik. Hosszára és vastagságára nézve szintén nagyon változó. 

 01\-kor az első hézagfognak felénél is karcsúbb és alacsonyabb s a szom- 

 szédos fogak koronaperenui sem éri el, máskor mintegy két haruia- 

 dát teszi az elsőnek s hegyével messze túljár a .•^zomszédfogak korona- 

 peremén. A dologban pedig az a nevezetes, hogy a variatiónak e sok- 

 féle alakja nemcsak különböző, hanem egy és ugyanazon helyről való, 

 egykorú példányokon is fellép. Az alsó fogsor második zápfoga sokkal 

 karcsúbb s alacsonyabb az elsőnél (XII. tábla, 6. ábra) ; keresztmetszet- 

 ben gyakran ép oly vastag, gyakran azonban csak ép oly széles, de a 

 keresztmetszet mellső-hátsó tengelye sokkal rövidebb. 



Az innyredők (XII. tábla, 7 — 9. ábra) száma, az innykoronát nem 

 számítva, hét. Az első és második egyszerű, folytonos és magasívű ; a 

 harmadik rendesen ugyanilyen, de gyakran a közepén kettészakadt s a 

 redő két fele egy pontban találkozik (9. ábra), vagy pedig kisebb-nagyobb 

 hézag marad közöttük (7. ábra). Egy lelőhelyre való állatok közt körül- 

 belül öt egész redőjű példányra esik egy áttört redöjű. A negyedik red(') 

 kettős, magasívű, közepén mindig megszakított ; az ötödik és hatodik 

 ugyanilyen, de alacsonyabb i\'ű s Icl'cié gíirbül ; a lietedik tompaszíigbcn 

 megtíirt, rövid és folytonos. 



' Catal. Chiropt. 1878, p. .309. 

 = Kauna Deiitsclil. 1857, p. 83. 

 Mclit'Iv : Magyarország denevéreinek ninnographiája. 1<' 



