Pipistrellu.s-iieni. 259 



IS7S. 'W-spcriigo Dobson, Catal. Chiropt. Brit. Mus., p. 18,1 



(part.). 

 1884. Vespertigo Trouessart, Naturaliste, V'I. p. í)'l?> (part.). 

 1893. Vcsperngo H. Allen, Monogr. N. Amer. Bats, p. 121. 

 18117. Pipistn-lliis C, e r r i t S. M i 1 1 c r, North Americ. Fauna No. l.'í, 



p. 87. 



^4 Pipistrelhts-nem föjcgyci. 



.Az ide tartozí) fajok kicsiny s gyöngéd termetű állatok. I''ejiik 

 zí'iiiK'Jk ; arezorruk széles és tompa; pofamirigyeik liidnzzadók. l'"ülcik 

 hosszúkásai:, szélességüknél jóval hosszabbak ; hegyük keskenyen keyekitelt 

 csúcsba futó,- külső szélükön többé kevésbbé behorpadtak. Fülfedöjük 

 hosszúkás, fölfelé keskenyedő ; hegyével kissé befelé görbült ; legnagyobb 

 szélessége külső szélének a közepe alá esik. Szárnyaik meglehetősen 

 hossszúak s eléggé keskenyek. Az ötödik és harmadik ujj tőize csaknem 

 egyforma hosszú; az ötödik ujj hegye a negyedik, valamint a harmadik 

 ujj második izének végéig ér. Az ötödik ujj hossza ügy aránylik a har- 

 madikéhoz, mint 10 : 13 — 14 s az egész szárny hosszához, mint 10 ; 25 — 30. 

 Az öregvitorla (plagiopataginm) a hüvelykujj tövéig terjed. A farkvitorla 

 (tiropataginni) a farknak csak az utolsó, csökevényes csigolyáját hagyja 

 szabadon. A sarkantyükarély (epibtema) erőteljes. Farkuk a törzsnél liosz- 

 szabb. Talpuk harántul ránczos, gumókat nem hord. Bundájuk sötét-barna, 

 sárgás szőrcsücsokkal ; alul fakó-barna, vagy szürke. A vitorlák csak a 

 törzs közelében gyengén szőrösek. 



A koponya kicsiny és gyöngéd alkotású ; arczrésze alacsony, noha 

 aránylag ép oly széles, mint a rokon-nemekben. A fejtető széles s az 

 agj'tok meglehetősen magasra emelkedik az arcz fölött, — sokkal doni- 

 borúbb, mint az Eptesicus-, Veí;pertilio- és Pterygistes-nemékhen, de azért 

 a nyakszirtcsonti tájék (a P. Nathiisii-t kivéve) még mindig magasabb 

 a homlokcsonti tájéknál. A szemgödör mély, elül élesen határolt, mert 

 a foramen anteorbitale s a szemgödör közt levő duzzadás éleshátú. Az 

 orrcsontok találkozásán a homlokcsontok előtt teknőszerű horpadás s az 

 arcz mindkét oldalán a felső állcsont és a megfelelő orrcsont találkozásán 

 ismét egy-egy kerekded mélyedés vehető észre. A nyakszirtcsont két 

 oldaltaraja (crista occipitalis) derékszög alatt tart a nyíltaraj (crista sagit- 

 talis) felé, minek következtében a nyakszirtcsont pikkelye (squatiia ossis 

 occipitis) enj'he domborulatban hajlik fel a koponya tetejére. A nyiltaraj 

 elég erőteljes, de a falcsontok kíizt étlapul s a nyakszirtcscmtot nem 

 éri el. 



