azonban ünálló válfajoknak még sem tekinthetők, a mennyiben — mint 

 maga Koch mondja — gyakran akadunk oly közbeeső formákra, melyek 

 a fentebbi változatok némelyikének egyik, másikának másik jellegét vise- 

 lik maglikon. A színezet és nagyság szerinti változatok a denevérek 

 csoportjában különben is legtöbbnyire korkülönbségekre vezethetők 

 vissza, 



A koponya (XIX. tábla, 2. ábra) leginkább a Vcspcrtilio imtrinus L. 

 koponyájához hasonlít. .Az arcz és a koponya tetővonala fokozatosan 

 emelkedik hátrafelé, úgy, hogy a nyakszirti tájék a legmagasabb, azon- 

 ban a homloktájék aránylag domborúbb, mint a rokonfajokon. 



A fogazat (XIX. tábla, 3 — 7. ábra) 34 fogból áll. Az alsó állkapocs 

 metszőfogai csak oldalszéleikkel érintkeznek. A felső metszőfogak közül 

 az első kéthegyű, belső csúcsa hosszabb a külsőnél, de nem annyira, 

 mint a P. Xafhiisii nevű fajon ; a második ferdén hátrafelé irányúit s az 

 elsőnél alacsonyabb. A második felső metszőfog egy hegyű, karcsúbb s 

 alacsonyabb, mint az első és csúcsa rendesen alacsonyabb az első metsző- 

 fog második (külső) csúcsánál (XIX. tábla, 4. ábra). Ez a három csúcs 

 meglehetősen párvonalas irányú, soha sem tart össze. Hosszaságuk aránya 

 a fajmegkülönböztetés szempontjából nagyon fontos, mert typikus példá- 

 nyokon a második fog csúcsa alacsonyabb az első fog kisebbik csúcsánál, 

 azonban néha — mint egyébként már Dobson is kiemelte — oly példá- 

 nyokra akadunk, melyeken ez a két csúcs egyforma hosszú, sőt olykor 

 (legalább a fej egyik oldalán) a második metszőfog csúcsa a hosszabbik 

 (XIX. tábla, 5. ábra). A felső fogsor első egyhegyű zápfoga kicsiny, 

 karcsúhegyű s a fogsorból mindig kissé befelé nyomult és részben a 

 szemfog mögé került, de azért kívülről a szemfog s a második zápfog 

 közt levő résen át mindig jól látlmtó (XIX. tábla, 3. ábra). A felső fog- 

 sor második zápfogának a belső oldalán, elül, mindig egy kívülről jól 

 látható csúcsa \-an. Erre Jeit teles figyelmeztetett először, ki részben erre 

 a sajátságra alapította az ő var. macropterus nevű válfaját, ez a csú- 

 csocska azonban minden példányon megvan s nem egyéb, mint a fog 

 koronaperemének belső-mellső kiugrása, mely az első zápfog csúcsánál 

 mindig alacsonyabb marad. Az alsó álll<apocs szemfoga aránylag gyenge ; 

 koronapereme a fog mellső oldalán, többnyire a fog feleniagasságáig 

 emelkedik (XIX. tábla, (3, 7. ábra), azonban — mint Jeitteles a kassai 

 példányokon tapasztalta — gyakran nem éri cl ezt a magasságot. 



Az innyredők (XIX. tábla, 8. ábra) száma, az innykoronát nem 

 számítva, hét. Az első a szemfogakat köti össze, egyenes, laposan dom- 

 borodott, \-agy két apró hullámot vet. A második az elsőihöz k(")zel áll s 



