megszorítással fogadható el, ha Osborn a fogszövetet valamennyi szövet 

 közt a leggyorsabban változónak mondja. 1 Mindazonáltal a fajok meg- 

 különböztetésére nem elegendő a zápfogak egy bizonyos állapota, hanem 

 az illető faj keretén belül a legifjabb fokozattól a legidősebbig terjedő 

 egész fejlődési sorozatot kell ismernünk, mert egyes 

 fokozatok számos különböző fajon ismétlődnek s a végső fokozat csak- 

 nem mindenütt egyforma, vagy legalább nagyon hasonló. Arra is rá 

 kell mutatnom, hogy a zápfogak származástanát illetőleg a Cope-Osborn- 

 féle már-már dogmává emelkedett tritubercularis elmélet támogatására 

 nem sikerült újabb bizonyítékokat szereznem, ellenben olyan jelensé- 

 geket vettem észre, a melyek Forsyth Major polybuniás elméletének 

 a helyessége mellett szólnak. 



A zápfogak gyökerei sokkal könnyebben változnak meg, mint a 

 korona s ugyanegy faj keretében is bizonyos ingadozásnak, továbbá az 

 életkorral járó szabályszerű változásoknak vannak alávetve. Mindazon- 

 által határozottan téves az a nagyon elterjedt nézet, hogy a fogak 

 gyökerei minden irányban a végletekig variálnak s azért a fajok jellem- 

 zésére nem alkalmasak. Az én tanulmányaimból kétségtelenül kiderül, 

 hogy a zápfogak gyökereinek és foggödreinek 

 alkata határozottan jellemzi az egyes fajokat, 

 csakhogy az igazán jellemző tulajdonságok főképen a középkorú pél- 

 dányokon és pedig nagyobb összehasonlító anyag alapján állapítandók 

 meg. A gyökerek alkata mindig a rágás mechanikájának módjától, 

 végső elemzésben tehát a táplálék minőségétől függ. 



Legkönnyebben módosul a koponya, még pedig annak minden 

 része, de mégis legfőbbképen az arczorr s a falcsonti tájék, ennek oka 

 pedig részben a szervezet ősi sajátságában, részben az életmódban 

 rejlik. Minthogy a Spalaxok állandóan a föld alatt élő, folyton túró álla- 

 tok, csak természetes, hogy a túrás művelete a talaj minőségéhez alkal- 

 mazkodik s ehhez képest az elsősorban igénybe vett arczorr a mecha- 

 nikai ingerek különböző természete és foka szerint formálódik. A fal- 

 csonti tájék változékonysága a rágás módjával kapcsolatos, alapja 

 azonban a S/>#/a:*;-koponyának abban a nevezetes tulajdonságában 

 rejlik, hogy a falcsont az őt körülvevő csontokkal nem alkot igazi, 

 szilárd varratokat, hanem hátulról a felső nyakszirtcsont, két oldalról 

 a két pikkely csont, elülről pedig a két homlokcsont ráborul a falcsontok 

 felszínére, úgy hogy az utóbbiaknak az idősebb koponyán már csak 

 kisebb-nagyobb része marad födetlenül. 



1 H. F. Osborn, Evolution of Mammalian Molar Tccth, New York, 1907, p. 1. 



