A koponya alkata, nemkülönben az alsó állkapocs izomnyújtvá- 

 nyainak szabása és nagysága kitűnően jellemzi az egyes alakokat, de 

 az igazán jellemző tulajdonságok megállapítása mindig nagyobb anya- 

 got kíván. 



Fentebb körvonalozott tapasztalataim arról győztek meg, hogy 

 NEHRiNG-nek az álláspontja tökéletesen helyes s hogy valóban egynél 

 sokkal több Spalax-ía]t kell megkülönböztetnünk. Én a Nehring leírta 

 ii fajból fenntartottam hetet, egyről (Sp. firicus) kimutattam, hogy 

 nem tartozik a Spalax-nembe, kettőt pedig nyomós okoknál fogva egye- 

 sítenem (Sp. kirgisorum -j- intermedius) , illetőleg egy harmadikkal (Sp. 

 aegyptiacus) együtt a faj változat rangjára kellett leszállítanom. Hasonló- 

 képen a Satunin felállította Sp. Nehringi és a Miller által bevezetett 

 Sp. dolbrogeae nevű fajokat is csak alfaj okul fogadhattam el, magam 

 pedig tíz új alfajjal és két új fajjal szaporítottam az eddig leírt alakok 

 számát, úgy hogy müvemben összesen kilencz faj, tizenkét alfaj és két 

 faj változat, tehát összesen huszonhárom rendszertani alak lép a régi 

 PALLAS-féle Sp. typhlus helyébe. 



Jól tudom, hogy a fajok ekkora száma sok helyütt megütközést 

 fog kelteni s a megütközés annál jogosultabb lesz, mert — mint nyiltan 

 bevallom — magam sem vagyok teljesen meggyőződve, hogy a lelki- 

 ismeretesen tanulmányozott és gondosan leírt alakok rendszertani érté- 

 kelése kifogástalan. Hozzám közelebb álló szaktársaim tudják, hogy 

 a lefolyt hét év alatt mennyi gyötrő kétséggel kellett megküzdenem 

 s hányszor kezdtem újból bontogatni a biológia eme gordiusi csomójá- 

 nak bonyolódott szálait, a míg végül az itt letett eredményben meg- 

 állapodtam. 



A szokásos rendszertani mérték szerint talán elegendő lett volna 

 az összes alakokat három főalak köré csoportosítani, olykép, hogy a 

 Microspalaxokat a Spalax Ehrenbergi, a Mesospalaxokat a Spalax 

 hungaricus és a Macrospalaxokat a Spalax microphthalnms alfajainak 

 minősítsük, ámde ez az eljárás, ámbár nagyon egyszerű áttekintést 

 nyújtott volna, sehogy sem fejezte volna ki az alárendelt alakok 

 között fennforgó — hol kisebb, hol nagyobb — különbségeket, arról 

 nem is szólva, hogy sehogy sem felelt volna meg az alakok szár- 

 mazástani összefüggésének. Meggyőzően igazolható ugyanis, hogy vala- 

 mennyi alak a palesztinai Spalax Ehrenbergi-nek a leszármazottja, 

 származástani értelemben tehát a Sp. Ehrenbergi-nél fiatalabb alakok 

 legtöbbje egyenlőrangú s egymásnak alá nem rendelhető testvérfajt kép- 

 visel, a melyeket azonban még mai nap is fennálló benső kapcsolatuk- 

 nál fogva rendszertanilag nagyon nehéz egymástól élesen elválasztani. 



