12 



A koponya széles-tojásdad ; teteje a lambdavarrattól hátrafelé 

 meredekebben, előfelé enyhébben lecsapó. A nyakszirti tájék nagyon 

 széles, a járomívek hátsó vége mögött kevéssé befűződött (I. és II. tábla) 

 s ebben lényegesen különbözik az ugyanebbe a családba tartozó Siph- 

 neus, Rhyzomys és Tachyoryctes koponyájától. 



A felső nyakszirtcsont (os supraoccipitale) rendkívül széles (i. és 

 4. rajz, so) ; elülső széle az idősebb példányokon erőteljes nyakszirti 

 tarajban (crista occipitalis s. lambdoidea) emelkedik ki (1. és 3. rajz, 

 cl). A külső nyakszirtcsont ( exoccipitale s. occipitale lateralc) aránylag 

 kicsiny (4. rajz, eo) s a meglehetősen nagy nyakszirti bütykön (condylus 

 occipitalis) kívül a jóval kisebb toroknyújtványt (processus par occipi- 

 talis s. paramastoideus s. jugularis) is viseli (1., 4. és 6. rajz, c és pp) ; 

 az utóbbi nyújtvány a külső oldalán többé-ke vésbbé félholdalakúan 

 kivájt. A külső nyakszirtcsontban a nyakszirti bütyök előtt a Micro- 

 és a Mesospalaxok csoportjában erőteljes bütyöklyuk (foramen supra- 

 condyleum) 1 van (1. és 4. rajz, fs), mely azonban a Macrospalaxok 

 koponyáján teljesen hiányzik. A sziklacsecscsont (os petromastoideum 

 Tullberg, os mastoideum auct.) nagyjában négyszögű, a pikkely csont 

 hátsó nyújtványa, továbbá a felső és a külső nyakszirtcsont közé éke- 

 lődő csont, a mely élethossziglan élesen válik el a szomszédos csontok- 

 tól (1. és 4. rajz, pm) ; külső széle felnőtt koponyákon a külső hang- 

 járatig (meatus auditorius externus) terjed, alul a dobcsonttal (bulla 

 tympani) forrad öszsze, hátsó-külső sarka pedig többé-kevésbbé erő- 

 teljes csecsnyújtvány (processus posttympanicus Weber, proc. mastoidcus 

 Tullberg) képében nyúlik ki (1. és 6. rajz, ps). Az utóbbi nyújtvány 

 felszínén egy a csont külső szélét követő és csaknem a pikkelycsont 

 hátsó nyújtványáig terjedő külön kis csont fekszik. Az életkorral mind- 

 inkább növekvő pikkelycsont (os squamosum) erőteljes nyújt ványt 

 (processus supramastoideus ossis squamosi Tullberg) bocsát hátrafelé 

 (1. rajz, sm), melynek hátsó vége a külső hangjáratig nyúlik ; hátulról 

 a csecscsonttal, befelé a felső nyakszirtcsonttal határos, külső része 

 pedig lapos eresz alakjában borul az alsó állkapocs izületi árka (fossa 

 glenoidca) fölé. 



A falcsontok (ossa parietalia) minden életkorú kopo- 

 nyán igen n a g y o k, de a míg a fiatal koponyán szabadon feksze- 

 nek és egész kiterjedésükben láthatók, addig az idősebb koponyán 



1 Brühl ezt a véreriénylyukat az emberkoponyán foramen rctrocondyleum- 

 nak nevezi (Zootomie allcr Thicrklassen, Lief. 15. Wien, 1880, tab. LVII), azon- 

 ban nyilvánvaló, hogy a S/>rt/a#-koponyán nem nevezhető így. 



