50 



Ezt a nézetemet arra alapítom, hogy a Sp. Ehrenbergi-nek a kopo- 

 nyája valamennyi fajé között a legkisebb és a legalacsonyabb, alsó áll- 

 kapcsa a legősibb rágcsálók kezdetleges bélyegeit tünteti fel, fogazata 

 valamennyi Spalax-í aj é között a legősibb fokon áll és szőrruhájának 

 színezete élénkebb, mint a többi fajé. Mindezek a bélyegek határozott 

 viszonosságban állnak egymással s együttesen nyomatékosan igazolják 

 a faj ősi fokát. 



Legfontosabbnak tartom a fogazat tulajdonságait, mert a fogak 

 nagyon szívósan ragaszkodnak az ősi állapothoz s még a koponya 

 nagyobbmértékü átformálódásának esetében is megőrzik az ősi alap- 

 szabást. A metszőfogak valamennyi Spalax-ía.]éi közt a leggyöngébbek 

 s a leginkább hengeresek, holott a későbbi fajokon mind- 

 egyre erősbödnek s két oldalról összenyomott háromoldalú hasábalakot 

 öltenek. Nagyon nevezetes, hogy a Sp. Ehrenbergi zápfogainak ifjúkori 

 koronája rövidebb s e mellett számosabb gumót visel, 

 mint a többi fajé ; ennek megfelelően az ifjúkori rágólap b o n y o 1 ó- 

 dottabb szerkezetű, keskeny s elég élesen ormós-gumós, 

 holott a többi fajoknál már az újszülöttek zápfogait is egyszerűbb 

 szerkezetű, 1 szélesebb és laposabb rágólap tünteti ki. Figyelemre- 

 méltó továbbá, hogy a felső zápfogak élesen háro m-, az alsók 

 pedig élesen kétgyökerüek, holott a későbbi fajok foggyökerei 

 mindinkább összeolvadnak s végül a törzsfejlődés végpontjain (Sp. 

 polonicus és Sp. giganteus) valamennyi zápfog egygyöke- 

 rűvé vált. 



Mindebből nyilvánvaló, hogy a Sp. Ehrenbergi alacsonyabb koro- 

 nájú, számosabb gumót viselő és élesen tagozott gyökerű, tehát tisztán 

 brachyodont-typusú zápfogai a törzsfejlődés folyamán oly irányba tér- 

 nek, a mely a hosszú koronájú, kevesebb gumójú s rövid gyökerű 

 (hypselodont) zápfogak kifejlődésére vezet. Már pedig a palaeontologia 

 tanúsága szerint a brachyodont-typus az ősibb. 1 



Az ősi typus megőrzését kell látnunk az alveolusok ama szerkezeté- 

 ben is, hogy a fogmedrek, a melyek a gyökereknek megfelelően felül 

 három-, alul pedig kétgödrűek, még nincsenek élesen körül- 



1 Nagyon nyomatékos az a tény, hogy a pliocaenkori Castor plicidens Maj. 

 zápfogainak rágólapja sokkal bonyolódottabb szerkezetű, mint a későbbi hódaké 

 (Dr. Forsyth Major, On Species of Castor, fossil and recent ; Proc. Zool. Soc. 

 of London, 1908, p. 630, fig. 132 — 136). 



- Ezt meggyőzően mutatta ki Dr. Forsyth Major »On somé Miocéné Squir- 

 rels, with Remarks on the Dentition and Classification of the Sciurinae« czímű 

 szép dolgozatában (Proc. Zool. Soc. of London, 1893, p. 196 — 215). 



