158 



spalax ifjú- és középkorú alakjait jellemző belső zománczredő 

 a fejlődés menetéből sokkal előbb esik ki, mint 

 minden más fajon; világos tehát, hogy itt csak a fejlődés 

 megrövidülésének, illetőleg siettetésének esete 

 forog fenn. 



A zápfogak gyökereinek és fogmedreinek alkata már meghaladja 

 a más fajokon tapasztalt változás mértékét, mert a felső fogsor első 

 és második záp foga a Sp. Ehrenbergi-éhez képest kettős irányú 

 változást szenvedett, a mennyiben a belső gyökere részben 

 összeolvadt az elülső-külső gyökérrel s e mellett még két- 

 ágúvá is lett. Ebben kétségtelenül a változásnak két mozzanata 

 rejlik. Az első lépés az összeolvadás, a melynek akkor kellett 

 bekövetkeznie, a mikor az állatok zúzó rágásra tértek át és zápfogaik 

 nem voltak oly szilárd beékelésre utalva, mint előbb. Nem lehetetlen, 

 hogy ez a változás fajilag is külön alakot eredményezett, a melynek 

 ivadékai azután újólag az őrlő rágásra térvén át, a záp fogak ismét szilár- 

 dabb beékelést igényeltek s ennek következtében a belső gyökér két- 

 ágúvá lett és foggödre a fenekén két üregre bomlott fel. Ez a törzs- 

 fejlődésnek már a második lépése, a mely szintén fajilag is 

 külön alakot eredményezhetett, ez azonban nem szükségszerű föltétel, 

 mert a gyökerek aránylag könnyen formálódnak át s épenséggel nem 

 bizonyos, hogy ez a változás a koponya alkatát is érintette és fajilag 

 is külön alakot vont maga után. 



Már a záp fogak gyökereinek fentebb vázolt fejlődésmenete is való- 

 szinüvé teszi, hogy a Sp. Ehrenbergi és a Sp. h. hungaricus közé még 

 egy fejlődési alak ékelődött, ennek föltevésére azonban még inkább 

 rászorít bennünket az a már többször hangoztatott elméleti megfontolás, 

 a mely szerint lehetetlennek kell tartanunk, hogy ha a Mesospalaxok 

 közvetetlenül a Sp. Ehrenbergi-tő\ származtak volna, valamennyinek a 

 harmadik felső zápfoga teljesen azonos, középső zománczszigettel volna 

 felruházva. 



Mindeneket egybevetve, valószinűnek látszik, hogy a Mesospalaxok 

 közös törzsalakjából egy olyan ág nyomult fel dél felől Magyar- 

 ország felé, a melyből később a környezeti viszonyoknak megfelelően 

 a Sp. m. serbicus, h. hungaricus és h. transsylvanicus fejlődött ki. 



