227 



A zápfogak koronájának alkata és fejlődése egészben véve még a 

 Mesospalaxok alakjain is csaknem ugyanolyan, mint a Sp. Ehrenbergi-n. 

 Különösen a két első alsó zápfog ifjúkori rágólapját bemetsző két belső 

 zománczredő, a mely hol a maga őseredeti állapotában (Sp. monticola 

 Nehringi, ni. armeniacus, ni. anatolicus) , hol legalább azzal egyértékű 

 zománczsziget alakjában jelenik meg (Sp. m. turcicus, m. dolbrogeae, 

 m. hellenicus, stb.), a legbensőbb származástani kapcsolat jele. 



A felső zápfogak három s az alsóknak két szabad gyökere, a megfe- 

 lelő három-, illetőleg kétgödrű fogmederrel együtt még változatlanul fenn- 

 maradt a Sp. m. Nehringi és m. armeniacus esetében, más alfajokon már a 

 gyökerek és foggödrök kisebb-nagyobb mértékű összenövésével találko- 

 zunk (Sp. m. anatolicus , m. hellenicus, m. monticola stb.), vagy pedig egyes 

 gyökerek utólagos kettéágazása s négygyökerű fogmedrek létrejötte ötlik 

 szemünkbe (Sp. m. turcicus, m. dolbrogeae, hungaricus, stb.), mindezek 

 az alakok azonban szemlátomást a Sp. Ehrenbergi typusából keletkeztek 

 és semmi akadályt sem gördítenek a közvetetlen levezetés útjába. 



És ha az ismeretes Mesospalaxokat mégsem tudom a Sp. 

 Ehrenbergi közvetetlen leszármazott] ainak tekinteni, 

 ennek az a legfőbb oka, hogy a Sp. Ehrenbergi (és az összes Micro- 

 spalaxok) harmadik felső zápfogának öregkori rágólapját mindig két 

 nagy, egymás mögött fekvő, tojásdad zománczsziget jellemzi, a melyek 

 egyike a belső, másika pedig a külső zománczredőből jön létre, ellenben 

 a Mesospalaxok valamennyi alakját csak egy, középső, rendszerint a 

 külső zománczredőből létrejött zománczsziget tünteti ki. Igaz, hogy 

 ez a különbség alapjában véve nem nagyon jelentékeny, mert egyszerűen 

 annak a következménye, hogy az ifjúkori rágólap elülső 

 szakasza a Mesospalaxokon nem olvadt össze a 

 rézsútos átló irányában is a hátulsó szakasz- 

 s z a 1, mint a hogy a Sp. Ehrenbergi fogán történik, mindamellett 

 mégis nagy akadálya annak, hogy a Mesospalaxokat köz vetetlenül 

 a Sp. Ehrenbergi-re vezessük vissza. Akadálya pedig azért, mert 

 semmikép sem tehető fel, hogy a Mesospalaxok 

 harmadik felső zápfogát jellemző egyetlen zo- 

 mánczsziget az oly különböző viszonyok közt 

 élő fajok és alfajok mindegyikén külön-külön, 

 egymástól függetlenül és mégis teljes egyforma- 

 ságban fejlődött volna ki. 1 Ennek okából feltétlenül helye- 



1 Ép oly kevéssé hihető, hogy az ember első felső utózápfogának rágólapján 

 a három főgumón (proto-, pára- és metaconus) kívül mutatkozó negyedik, vagyis 



15* 



