228 



sebben járunk el, ha fölteszszük, hogy a Sp. Ehrenbcrgi és a Mesospalaxok 

 közé egy olyan átmeneti alak ékelődött, a mely esetleg 

 még mindenben a Sp. Ehrenbergi jellemző tulajdonságaival volt fel- 

 ruházva, de harmadik felső zápfogának meglettkorú rágólapján m á r 

 csak egy középső zománc zszigetet viselt. Ebből 

 a közbevetett alakból azután minden nehézség nélkül indulhattak ki 

 a Mesospalaxok alakjai. Csakis így válik érthetővé, hogy a harmadik 

 felső zápfog középső zománczszigete ép úgy megvan pl. a Kúra forrás- 

 vidékén élő Sp. monticola armeniacus-on, mint a Parnassuson élő Sp. 

 m. hcllenicus-on, vagy a Magyar Alföld Sp. hungaricus-ím. 



Ezt a nélkülözhetetlen közbevetett alakot, a dolog természete 

 szerint, elsőben is a Mesospalaxok előttem ismeretes alakjai közt ipar- 

 kodtam megtalálni s ebben a kutatásomban mindenekelőtt a Sp. mon- 

 ticola anatolicus-on akadt meg a szemem, mert ez az alak kicsiny kopo- 

 nyája, homlokcsontjának hosszú orrtövi nyújtványa, előfelé homoruló 

 homlok-orrcsonti varratja, falcsontjainak alakja és nagysága s még 

 több más bélyeg tekintetében még rendkívül közel áll a Sp. Ehrcnbergi- 

 hez. Ehhez a fajhoz való közeli viszonyát még fogazatának alkata is 

 fokozza, mert alsó metszőfogain olykor még mindig feltűnnek a Sp. 

 Ehrenbcrgi zománezbordái s a mi ennél is fontosabb : harmadik felső 

 zápfogának ifjúkori két szakasza néha még a külső szélén, sőt nagyon 

 kivételesen (talán csak visszaütésképen) a rézsútos átló irányában is 

 összeolvad egymással, mely utóbbi esetben - - a Sp. Ehrcnbergi-éhez 

 hasonlóan — két egymás mögött fekvő zománcz- 

 szigetet fejleszt, a melyek egyike a belső, másika pedig a 

 külső zománczredőből jött létre. Ennyi közeli kapcsolat láttára sajnálat- 

 tal kellett meggyőződnöm, hogy a Sp. in. cniatolicus mégsem lehet 

 az a keresett átmeneti alak, mert zápfogainak gyökerei 

 már annyira összeolvadtak, hogy e tekintetben a Mesospalaxok legtöbb 

 alakjánál haladottabb fokon áll, tehát nem szolgálhatott 

 önnönmagánál ősibb fokon álló alakok kiindulásául, annál kevésbbé, 

 mert iny csonti tövisének teljes elvesztése és alsó állkapcsa szögletnyújt- 



a hátsó-belső gumó (hypoconus) valamennyi emberfajon külön-külön s egymástól 

 függetlenül képződött volna ki, ellenben, ha látjuk, hogy ez a gumó már az alsó- 

 eocaenkori majmokon (pl. az Anaptomorphus-on) kezd mutatkozni, a felső- 

 eocaenkori majmokon pedig már teljesen ki van fejlődve (H. F. Osborn, Evolu- 

 tion of Mammalian Molar Teeth, New York, 1907, p. 56, fig. 40, [9 — 12]), kétség- 

 kívül helyesebb az a föltevésünk, hogy a jelzett gumó már a mai emberfajok 

 közös ősalakjának is bélyege volt s erről származott át a mai emberfajok mind- 

 egyikére, a melyeken azonban mai nap már a visszafejlődés útján van. 



