23 1 



szorost. Felső nyakszirtcsonti a rövid, a fal- és a homlokcsont együttes 

 hosszúságánál is, az orrcsontnál is jóval rövidebb. A koponya magassága 

 kétszernél többször foglaltatik a lambdavarrattól az orr hegyéig terjedő 

 hosszúságban. Az orrtövi lyukak meglehetősen nagyok. A köny csont 

 felülről nem látszik. A szájpadláslyukak rövidek. A felső szájpadlás 

 elülső része rövidebb a hátulsónál. Az inycsont hátsó széle túljár a két 

 harmadik fogmeder hátsó szélét összekötő vonalon s közepén rövid 

 tövist visel. Az inycsonti nyilas a második és harmadik fogmeder határ- 

 fala előtt fekszik. A külső hangjárat átmérője 3 — 4 mm. hosszú. Az alsó 

 állkapocs szögletnyújtványa szárnyal akúan elterpeszkedő ; hegye csú- 

 csos, közepes hosszúságú s az állkapocs külső szintjéből meglehetősen 

 kihajló. A külső nyereg alacsonyabban áll a belsőnél. Az állkapocs fog- 

 medri hosszúsága valamivel nagyobb a bütyökhosszúságnál. A felső 

 metszőfogakon már nincs, de az alsókon még két vagy három zománcz- 

 borda lehet. A második felső zápfog első zománezszigete a belső zománcz- 

 redő öbölvégéből keletkezik. A harmadik felső zápfog öreg korában csak 

 egy, középső zománezszigetet visel. A két első alsó zápfogat ifjú korában 

 két belső zománezredő tünteti ki. A harmadik alsó zápfog ifjúkori rágó- 

 lapját egy külső és egy belső zománezredő metszi be. A felső zápfogak 

 tisztán háromgyökerüek s fogmedrük háromüregű ; az alsó zápfogakat 

 két szabad gyökér és kétüregű fogmeder jellemzi, de a harmadik fog 

 gyökerei részben már összeolvadhattak s fogmedre esetleg nem tisztán 

 kétüregű. 



Más és pedig meglehetősen nehéz kérdés, vájjon a Mesospalaxoknak 

 ebből a közös törzsalakból létrejött, fentnevezett tizenhárom alakja 

 megfelel-e a rendszertani értelemben vett ú. n. »jó fajoknak«, avagy 

 csak alfajoknak, faj változatoknak vagy táj fajtáknak minősítendő-e ? 



Mielőtt erre a kérdésre válaszolnék, röviden rá kell mutatnom a 

 faj fogalmának egyes újabb meghatározásaira, a melyek nyilvánvaló 

 bizonyságai annak a rendkívüli nehézségnek, a mely a minden tekin- 

 tetben megnyugtató megoldást csaknem lehetetlenné teszi. 



Döderlein szerint 1 >>ugyanegy fajhoz tartozik valamennyi példány, 

 a mely a diagnosisban megállapított alaknak megfelel, továbbá vala- 

 mennyi elütő példány, a mely közbeeső alakok által oly benső kapcso- 

 latban áll vele, hogy önkény nélkül nem választható el tőle élesen, 

 végül mindazok az alakok, a melyek az előbb említettekkel genetikai 

 összefüggésben állanak <<. 



1 L. Döderlein, Über die Beziehungen nahverwandter »Tierformen« zu 

 einander ; Zeitschr. f. Morphol. n. Anthropol., IV, 1902, p. 411. 



