233 



ha a megkülönböztető bélyegek csekélyek, vagy ha az átmenetek gya- 

 koriak, t. i. ha sok egyénen s minden ilyen középalaknak több szervén 

 mutatkoznak, akkor csak alfajokról lehet szó. 



Ez a meghatározás kétségkívül sok igazságot foglal magában, 

 azonban korántsem szünteti meg a faj keretek szabatos megállapításának 

 a nehézségeit, mert gyakran nem tudhatjuk, hogy valamely átmenet 

 gyakori-e avagy ritka, másfelől pedig hol van az a megbízható mérték, 

 a melylyel megállapíthatnék, mikor és meddig >>csekély<< valamely eltérés 

 s ki tudhatja, hogy a nekünk jelentéktelennek látszó különbségek az 

 illető alakra nézve esetleg nem életbevágó fontosságúak-e ? 



E mellett még egy nagy, eddig többnyire figyelmen kívül hagyott 

 nehézségre kell rámutatnom, a mely az alfajok értékelését gyakran 

 teljesen illusoriussá teszi. Nézetem szerint ugyanis csak ott volna 

 szabad alfajokat felállítani, a hol teljes hatá- 

 rozottsággal ismerjük azt a törzsfajt, melynek 

 az alfajokat, mint annak közvetet" len leszárma- 

 zottjait, alárendeljük. Minthogy pedig a systematikai faj- 

 leírás erre a szempontra többnyire nem lehet tekintettel, könnyen meg- 

 esik, hogy épen az alfajnak minősített alak a valóságos törzsfaj, a 

 melyből a diagnosisban fajnak mondott alak származott ; másrészt 

 viszont az is lehetséges, hogy két testvérfajjal van dolgunk, a melyek 

 nem egymástól származtak, hanem mindkettőjük egy harmadik alaktól, 

 a közös törzsalaktól eredt. 



Visszatérvén a Mesospalaxok tizenhárom alakjának rendszertani 

 értékelésére, hangsúlyoznom kell, hogy a közöttük fennforgó különb- 

 ségek vagy nem nagyon lényegesek, vagy csak bizo- 

 nyos életkorú egyéneken tapasztalhatók, tehát 

 nem mindig állandók, úgy, hogy ha szűkebbre szabjuk a faj 

 fogalmát, valamennyi alakot ugyanegy faj alfajainak kell mondanunk. 

 Ámde itt a bökkenő, mert nem ismerjük azt a törzsfajt, a melynek alá- 

 rendelhetnők őket. A Sp. Ehrenbergi-töX már — minden közeli rokon- 

 ságuk daczára is — annyira eltávolodtak, hogy határozott fajokként 

 állnak vele szemben s egyébként sem lehetnének ennek az alfajai, mert 

 nem közvetetlenül tőle származtak, a mennyiben lehetetlen, hogy oly 

 különböző vidékeken s egymástól függetlenül oly teljes egyformaságban 

 szerezték volna meg a harmadik felső zápfog középső zománezszigetét. 

 Azt is tudjuk már, hogy a Mesospalaxok eddig megismert alakjai közt 

 sem találunk olyan kezdetleges alakot, a mely mint faj alfaj okul fogad- 

 hatná be társait, ezek szerint tehát csakis úgy volna a kérdés helyesen 

 megoldható, ha valamennyi Mesospalaxot ama közös törzsalak alfajaivá 



