234 



tennők, a melyet fentebb Mesospalax hypothcticits-ívdk neveztem, csak- 

 hogy ez a származástanilag teljesen megokolt eljárás a rendszertanban, 

 a hol csak valóban létező és ismert alakoknak adhatunk nevet, nem 

 alkalmazható. 



Szerintem a Mesospalaxoknak eddig ismeretes valamennyi alakja 

 egy-egy elemi fajt képvisel, minthogy azonban a rendszertan 

 nem törzsfejlődési állapotokkal dolgozik, hanem szabatosan körvona- 

 lozott categoriákat kíván, nem térhettem ki a megismert formáknak 

 rendszertani értékelése elől s legfeljebb arra törekedhettem, hogy a 

 rendszertan követelményeit lehetőleg összhangba hozzam a törzsfejlő- 

 dési viszonyokkal. 



E végből a Mesospalaxok tizenhárom alakját két faj keretébe von- 

 tam össze s mindazokat, a melyeknek ifjú- és középkorú harmadik alsó 

 zápfogát egy külső s egy belső zománczredő jellemzi, az ebből a csoport- 

 ból legelőbb leírt Spalax monticola NhrCx, azokat pedig, a melyek a 

 belső zománczredőt már elvesztették, a Spalax hungaricus Nhrc; körébe 

 utaltam. Ekként az előbbi fajhoz tíz, az utóbbihoz pedig egy alfajt 

 kapcsoltam hozzá s egymáshoz és a rendszertani törzsfajhoz való viszo- 

 nyukat a trinaer nomenclaturával iparkodtam kifejezni. 



Ez az eljárás ugyan származástani értelemben nem teljesen kifo- 

 gástalan, mert a rendszertani alapalak (Sp. monticola monticola és Sp. 

 hungaricus hungaricus) elnevezése által azt a látszatot kelti, mintha 

 az ugyanegy faj keretben levő többi alfaj belőle származott volna, holott 

 a mi esetünkben teljesen bizonyos, hogy a Sp. monticola monticola még 

 a világon sem volt, a mikor a Sp. monticola Nehringi, monticola av me- 

 nnie us, monticola anatolicus, stb. már talán a mai formájában lakta mai 

 hazáját, lehetetlen tehát, hogy a neve szerint törzsalaknak mondott 

 Sp. monticola monticola időleges sorrendben visszafelé, önnönmagánál 

 törzsfej lődésileg idősebb alfajokat hozott volna létre. Ez mindenesetre 

 viszás dolog, azonban épen eme viszásság enyhítésére használtam a 

 trinaer nomenclaturát, mert ekként tulajdonképen egyik 

 alak sincs a másiknak alárendelve, hane m v a 1 a- 

 mennyi egyenlő értékű alakként áll a másik mel- 

 lett. Ebben az esetben a minden alfaj nevében ismétlődő fajnév alap- 

 j ában véve csak a közös törzsalakból való eredet 

 kifejezője, egyúttal pedig azt is jelenti, hogy az egyes alakok 

 még nem szakították el annyira a közös eredet szálait, hogy külön 

 fajoknak volnának tekinthetők. 



Ez a trinaer nomenclaturának mindenkép nagy előnye a binaer 

 felett, mert ha azt írjuk : Sp. hungaricus subsp. transsylvaniciis, ebben 



