247 



van, a mely a lapátformához közeledik, a nélkül, hogy azt teljesen 

 elérte volna, s ifyen a legtöbb Mesospalax. 



Mindezekből tisztán megállapítható, hogy a legősibb formák, 

 tehát a Microspalaxok, általában kötöttebb, szívósabb, ellenben a 

 Macrospalaxok sokkal lazább talajban alakultak ki s bizonyára mai 

 nap is csak a nekik megfelelő talajban tartózkodnak. A Mesospalaxok 

 közül a magasabb hegyvidéken élők még inkább kúpos orrúak (így a 

 Sp. monticola Nchringi, m. armeniacus, m. cilicicus, m. hellenicus s a 

 m. monticola) , azonban az alföldi tájak lakói (Sp. m. dolbrogeae, m. syr- 

 miensis, Sp. hungaricus) már határozottan lapátorrúak, — bizonyára, 

 mert kevésbbé ellenálló talajban élnek, mint a hegyvidéki alakok. 



Az arczorr általános alakváltozása természetesen az arczcsontok 

 mindegyikére hatással van s ez elsősorban is az orrcsontokon vehető 

 észre, a melyek elülső vége s az állközti csontokhoz való illeszkedése 

 fajok szerint meglehetősen eltérő. Az orrcsontok phylogenetikai ősfor- 

 májukban elülső harmadukban kétszeresen enyhén befüződöttek, nyil- 

 ván azért, hogy az állközti csontokkal való egyesü- 

 lésük szilárdabb legyen. Ezt a formát a Microspalaxokhoz 

 közelebb álló Mesospalaxok, különösen pedig fiatalabb példányaik, 

 még nagyon határozottan megőrizték (Sp. monticola anatolicus, m. tur- 

 cicus, m. monticola), azonban minél messzebb távolodott valamely 

 alak s minél szélesebbé vált arczorra, annál inkább elvész a hátsó be- 

 fűződés, — így a Sp. h. hungaricus-on még gyakran előfordul, de a 

 Sp. hung. transsylvanicus-on és a Sp. monticola dolbrogeae-n már nagyon 

 ritkán észlelhető. Minthogy e mellett a lapátorrú fajok orrcsontjai 

 általában rövidebbek, mint a kúpos orrúakéi, ezt a sajátságot 

 is a túrás módjával kell kapcsolatba hoznunk. Valószínűnek tartom, 

 hogy a lapátorrú alakokon a felső nyakszirtcsont és a homlokcsontok 

 előre tolódása következtében rövidültek meg az orrcsontok, hogy ekként 

 minél szélesebb, de egyúttal rövidebb, tehát annál hatásosabban kezel- 

 hető, ásólapát alakú szerszámmá válhassék az arczorr. 



Az arczorr tövének, vagyis az orrtövi lyukak közé eső részének 

 alkata, különösen a mi a homlokcsontokkal való összeköttetésének 

 a módját illeti, mint alább fogjuk látni, szintén a túrás műveletétől 

 függ, azonban már a rágás mikéntje is nyomot hagyott rajta, mert az 

 orrtövi lyukak alakja és terjedelme lényegesen befolyásolja az arczorr 

 tövének alkatát, az orrtövi lyukak milyensége pedig a rágás módjával 

 áll szoros kapcsolatban. 



Az orrtövi lyukak alakja és nagysága két elég határozott typusban 

 mutatkozik, a mennyiben a hosszú és keskeny arczorrú fajokon általa- 



