251 



keztében a felnőtt állatok falcsontjának felülről látható része, vagyis 

 szabadon fekvő felszíne, úgy alakjában, mint terjedelmében meglehető- 

 sen jól jellemzi az egyes fajokat. Erre a bélyegre kiváló tekintettel 

 voltam a fajok leírásában, itt csak annyit emelek ki, hogy a Micro- és 

 Mesospalaxok falcsontjai általában rövidek és szélesek s elülső hegyükkel 

 rendszerint nem érik el a homlokszorost, ellenben a Macrospalaxokéi 

 többnyire hosszabbak és keskenyebbek, a homlokszorost pedig gyakran 

 elérik, sőt még meg is haladják. 



A törzsfejlődési változások elvének kiderítése ebben az esetben 

 meglehetősen nehéz, mindazonáltal az alábbiakban megkísérlem annak 

 megállapítását. 



Abból indulok ki, hogy a pikkely- és a falcsonton egy hatalmas 

 izomdomb, a halántékizom falcsonti lemeze (M. temporalis Portio 

 ftarietalis ; XXXII. tábla, I. és 3 — 6. rajz, tp) ered, a melynek főina 

 az alsó állkapocs külső oldalán, a zápfogak alatt fekvő izomgödörben 

 tapad meg (XXXII. tábla, 6. rajz, x). Ez a hatalms izom akként 

 működik, hogy az alsó állkapcsot fel- és kissé hátrafelé húzza, tehát az 

 alsó záp fogak rágólapjait nagy erővel a felsőkéhez szorítja s azokon 

 hátrafelé csúsztatja, úgy hogy a legfontosabb eszköze a rágás ama 

 munkájának, a melyet őrlésnek nevezek s egy későbbi szakaszban 

 részletesebben fogok kifejteni. Tudnunk kell továbbá, hogy az őrölve 

 rágás inkább a Micro- és a Mesospalaxokat jellemzi, ellentétben a Macro- 

 spalaxokkal, a melyek táplálékukat inkább zúzva morzsolják szét, 

 mely utóbbi művelet legfőbbképen a külső rágóizom alaplemezének 

 (M. masseter laterális Portio profunda ; XXXII. tábla, 4. rajz, ndp) 

 a feladata. A midőn most azt tapasztaljuk, hogy az őrölve rágó Micro- 

 és Mesospalaxokat nagy falcsont és aránylag kicsiny pikkelycsont, 

 ellenben a zúzva rágó Macrospalaxokat nagy pikkelycsont és kicsiny 

 falcsont jellemzi, ebből önként következik, hogy az őrlő rágás 

 nagy falcsontot igényel, nyilván, hogy a halán- 

 tékizom nehéz munkájában minél nagyobb és 

 minél szilárdabb tapadófelületre támaszkod- 

 has s é k. A tapadófelület pedig kétségkívül szilárdabb, ha a halánték- 

 izom legtöbb rostja közvetetlenül a falcsontra s nem 



hanem ez maga borul rá a homlokcsontokra s folytonosan növekszik, úgy hogy 

 az öreg állat falcsontjai mindinkább hosszabbodnak. Ez az állítás téves, mert a 

 falcsontok elülső részét mindig többé-ke vésbbé beborítják a homlokcsontok, a 

 melyek hátsó része az életkor haladásával a falcsontok felszínén haladva növek- 

 szik hátrafelé ; ez azonban a falcsontok ifjúkori hosszúságán nem igen változtat, 

 mert a homlokcsontok magán a nyílvarraton alig növekszenek. 



