252 



a falcsontra csak lazán ráboruló pikkelycsontra tapadhat, mert — hogy 

 egy egyszerű hasonlattal éljek - mindenesetre hatásosabban lehet 

 valakivel elbánni, ha a nyakánál, mintha csak a gallérjánál fogva ragad- 

 juk meg. 



Természetes, hogy itt csak egy általános elvről van szó, a melynek 

 gyakorlati kivitele fajok szerint nagyon különböző, mert pl. a Sp. 

 microphthalmus kétségkívül a zúzva rágó alakok közé tartozik, azonban 

 falcsontjai ennek daczára is nagyobbak, mint a Macrospalaxok más 

 fajaié, a miből világos, hogy ez a faj a Macrospalaxoknak olyan alakja, 

 a mely -- miként fogazata is igazolja — még inkább őröl és kevésbbé 

 zúz, mint legközelebbi rokonai. 



A fentebb kifejezett mechanikai elv helyessége még abból is kitűnik, 

 hogy a fiatal állatok falcsontja — a fajra való tekintet nélkül — mindig 

 jóval nagyobb, illetőleg a pikkelycsont által ke- 

 vésbbé van elfödve, mint az öregeké, mert a fiatalok, 

 metszőfogaik gyöngesége és zápfogaik élesebb s erősebben tagozott 

 koronája mellett, még inkább őrölve rágnak s ennek okából a halánték- 

 izomnak sokkal nagyobb és szilárdabb tapadófelületre van szüksége, 

 mint később, a mikor a metszőfogak már hatalmasabbak s a zápfogak 

 koronája szélesre kopott és az őrlő rágás mindinkább a zúzó rágásnak 

 ad helyet. 



Kitűnik ebből, hogy az életkor haladásával a falcsont mindinkább 

 itlszabadul a halántékizom hatása alól s ennek tulajdonítható a pikkely- 

 csont növekedése, a mely növekedés tehát nem a pik- 

 kelycsontra ható fokozott ingereknek a folyó- 

 m anya, hanem inkább a falcsontra h a t ó i n gere k 

 megcsappanásának a következménye. 



A fal-, pikkely- és homlokcsontnak az egyéni fejlődés folyamán 

 tapasztalt változásai teljesen ugyanazon a módon nyilvánulnak meg a 

 törzsfejlődés folyamán is ; az egyetlen különbség a változás mértékében 

 és időtartamában rejlik. Vannak fajok, a melyek egész életükben inkább 

 őrölve morzsolják szét táplálékukat s ezek falcsontja öreg korában is 

 kevésbbé tér el az ifjúkori állapottól ; ilyenek a Microspalaxok és a leg- 

 több Mesospalax. Azok ellenben, a melyek csak legkorábbi ifjúságukban 

 őrölnek és csakhamar a zúzó rágásra térnek át, öreg korukban már 

 aránylag nagyon kicsiny falcsontot, illetőleg igen nagy pikkelycsontot 

 fejlesztenek ; ilyenek a Macrospalaxok. Az egyéni fejlődés menetéből 

 egyúttal az is kiderül, hogy minél kisebb valamely fajnak öregkori fal- 

 csontja, annál haladottabb az illető faj a törzsfejlődés útján, a miből 

 becses következtetést vonhatunk le arra nézve, hogy a M i c r o s p a- 



