253 



1 a x o k a legősibb, a Mesospalaxok már haladot- 

 tabb, a Macrospalaxok pedig a törzsfejlődés 

 útján a legelőbbre haladt alakok. 



A felső nyakszirtcsont fekvése és terjedelme csoportok szerint 

 különböző ; a Micro- és Mesospala xoké rövidebb és menedékesebben 

 csap le hátrafelé, a Macrospalaxoké ellenben hosszabb és meredekebb 

 helyzetű. A Micro- és Mesospalaxok felső nyakszirtcsontja rendszerint 

 csak oly hosszú, sőt gyakran még rövidebb, mint a nyakszirti tarajtól 

 a szemüreg elülső széléig terjedő távolság, holott a Macrospalaxoké 

 ennél a távolságnál rendszerint jóval hosszabb. A felső nyakszirtcsont 

 helyzete szabja meg a koponya magasságát, mert a Micro- és Meso- 

 spalaxok koponyája a rövidebb és lejtősebb felső nyakszirtcsontnál 

 fogva alacsonyabb, mint a Macrospalaxoké, a melyek felső nyakszirt- 

 csontja meredekebb helyzetű s előbbre nyúló. Ennek azután az a követ- 

 kezménye, hogy a Micro- és a Mesospalaxok koponyamagassága két- 

 szernél többször foglaltatik a lambdavarrattól az orr hegyéig terjedő 

 hosszúságban, ellenben a Macrospalaxoké rendszerint nem éri el ezt a 

 hányadost. 



A felső nyakszirtcsont ősibb állapotát mindenesetre a Microspalaxok 

 sorában találjuk fel s még a Mesospalaxoké is csaknem teljesen ug}' r an- 

 olyan fokon van, azonban a Macrospalaxoké a törzsfejlődés folyamán 

 már tetemesebb változást szenvedett. A változás oka kétségkívül a 

 túrás műveletével kapcsolatos s legalább részben a 

 hatalmas tarkóizom működésére vezethető vissza. 

 A túrás műveletének ugyanis nagyon fontos mozzanata az orr 

 hegyének a föl-fölvetése, mondhatnók a lapátolás, a melyet tulaj don- 

 képen az egész felső nyakszirtcsontra és a nyakszirti tarajra tapadó 

 tarkóizom összehúzódása végez, akként, hogy a koponyát a nyakszirti 

 tarajnál fogva megragadja és az orr hegyét eme tengely körül fölfelé 

 forgatja. Minthogy a hosszú- és keskenyorrú fajok keményebb talajban, 

 inkább fúrva használják orrukat, nincsen olyan erőteljes tarkóizomra 

 szükségük, mint a szélesorrú fajoknak, a melyek lazább talajban, az orr 

 hegyének folytonos emelgetésével, inkább lapátolva hányják fel a 

 földet. A tarkóizomnak erre a gyakori és erőteljes húzására vezet- 

 hető vissza az a sajátság, hogy a lapátorrú Macrospalaxok felső nyak- 

 szii tcsontj a meredekebb helyzetbe jutott s egyúttal 

 meg is nyúlt. Ezzel karöltve természetesen a nyakszirti taraj 

 is hatalmasabb fejlettségre tett szert, mellékered- 

 ményként pedig a koponya magassága is megnőve- 

 kedett. 



